КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 754/10703/20                                                                               Головуючий у І інстанції Лісовська О.В. 
Провадження №22-ц/824/3193/2021                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
26 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини, -
УСТАНОВИВ:
у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що він та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 2001 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року було розірвано. Сторони та є батьками сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
РішеннямДеснянськогорайонного суду міста Києва від 15 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 24 грудня 2014 року та до повноліття дитини.
На теперішній час син проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні.
З вересня 2019 року син сторін навчається на денній формі навчання у Київському національному торговельно-економічному університеті за спеціальністю «кібербезпека» на контрактній формі навчання. 
Плата за перший рік навчання склала 18 100,00 грн., які позивач сплатив особисто. Крім того, син у період з вересня 2019 року по березень 2020 року відвідував курси англійської мови, за які позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 10620,00 грн. 
Оскільки відповідачка відмовляється від надання коштів, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь частину додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 14360,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано жодної оцінки тій обставині, що спільний син проживає разом позивачем, все утримання дитини здійснюється позивачем, а саме: оплата навчання за два семестри, придбання одягу, щомісячні перерахування на картку сина грошей у розмірі 2500 грн., оплата курсів англійської мови, придбання інших речей для облаштування нормального життя дитини. 
У своєму рішенні суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сплата за навчання була здійснена у період з липня 2019 року по лютий 2020 року, тобто до досягнення дитиною повноліття, а точніше двома разовими платежами: перший - у липні 2019 року (за 1 семестр навчання), другий - у лютому 2020 року (за 2 семестр навчання). Обидва платежі відбулися за час неповноліття дитини.
Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що доказів на підтвердження здійснення відповідачкою утримання свого повнолітнього сина, оплату його навчання за весь цей час не надано суду взагалі.  
11 січня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2  надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.
У наданих відповідачкою запереченнях зазначено, що позивач вводить суд в оману щодо проживання сина та утримання його   ОСОБА_3 .
Також зазначено, що купівля одягу, їжі не є додатковими витратами, а є прямим обов`язком батьків. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що можливість стягнення додаткових витрат на утримання дитини передбачена діючим законодавством лише на утримання неповнолітньої дитини. Також суд звернув увагу на той факт, що витрати на навчання в університеті не викликані особливими обставинами, не пов`язані з розвитком конкретних здібностей дітей, а тому не можуть вважатися додатковими витратами.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.    
Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 січня 2015 року було розірвано (а.с. 17). 
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15). 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 грудня 2014 року та до повноліття дитини. (а.с.18).  
Дитина сторін проживає разом з батьками ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 8, 12, 16).   
З вересня 2019 року ОСОБА_3 є студентом Київського торговельно-економічного університету, денна форма навчання на контрактній основі, стипендію не отримує.
За перший рік навчання ОСОБА_3 в університеті позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 18100,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов`язків щодо дитини.
За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно із вимогами частини 1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі   № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.
Згідно частин 1,2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
На підтвердження обґрунтованості своїх вимог, позивач надав суду в якості доказів копію контракту, укладеного між адміністрацією Київського національного торговельно-економічного університету і ОСОБА_3 від 02 вересня 2019 року з квитанціями про сплату за навчання (а.с. 20-21), копії квитанцій за оплату послуг за навчання (а.с.23), копії чеків про перерахунок коштів ОСОБА_3 (а.с.24), копії товарних чеків на речі (одяг) (а.с. 25). 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 надав докази понесених останнім витрат, у зв`язку із навчанням дитини в університеті та витрат на проживання, однак дані витрати не викликані особливими обставинами та не пов`язані з розвитком конкретних здібностей дітей (творчих, спортивних тощо), а тому не можуть вважатися додатковими витратами, а є прямим обов`язком батьків, що регулюється главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання.  
Доводи ОСОБА_1 про те, що у період з вересня 2019 року по березень 2020 року ОСОБА_3 відвідував курси англійської мови, за які позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 10 620,00 грн. не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки надані позивачем копії квитанцій, за відсутності в матеріалах справи договору про надання послуг з навчання із зазначенням сторін, строку, вартості навчання, не є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем додаткових витрат в розумінні положень статті 185 СК України. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки представленим позивачем доказам, не відповідають дійсності та спростовуються зробленим Деснянським районним судом м. Києва висновком щодо заявлених позовних вимог. 
Навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.
Така правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 219/1766/18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
До додаткових витрат на дитину також не відносяться і витрати на придбання одягу та продуктів харчування.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7, 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року-  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                         Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                               Н.В. Ігнатченко