КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 756/9563/19	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2151/2021	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
23 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
   Головуючого - Семенюк Т.А
   Суддів - Рейнарт І.М., Махлай Л.Д.,
   при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -
 
В С ТА Н ОВ И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що  06 липня 2007 року між ним та ПАТ «Банк «Український капітал» було укладено Договір про участь у фонді фінансування будівництва №18-2-203, об`єктом інвестування за яким є квартира АДРЕСА_1 . За договором відступлення права вимоги №18-2-203, укладеним між ним та відповідачем 08 вересня 2011 року він передав, а відповідач прийняла та одержала всі майнові права на вказаний об`єкт інвестування. 
10 листопада 2015 року між відповідачем та ПАТ «Банк «Український капітал» було укладено додаткову угоду до договору про участь у фонді фінансування будівництва, згідно якої загальна площа квартири №203 стала 117,3 кв.м. 
Зазначає, що ОСОБА_2 та відповідач з 2008 року перебували у цивільному шлюбі, проживали спільно однією сім`єю, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась двійня - син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 , проживали вони разом в спірній квартирі. 
13 вересня 2016 року право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача. Факт укладення договору відступлення права вимоги було пов`язано з наявністю у нього боргових зобов`язань перед ПАТ «Фінанси та кредит» за кредитним договором від 11 квітня 2007 року та необхідністю недопущення звернення стягнення на його майно. 
Зазначає, що плати за спірним договором у розмірі 572 165 грн., передбаченої п.10, фактично не було, що підтверджує відсутність мети настання будь-яких реальних правових наслідків укладеного між ними договору. В пункті 12 спірного договору відповідач підтверджує, що грошові кошти, якими здійснюється розрахунок, є особистою приватною власністю. Дане підтверджує той факт, що укладення спірного правочину пов`язане з необхідністю набуття майном, права на яке є предметом спірного договору, статусу особистої приватної власності відповідача з метою недопущення звернення стягнень на нього з боку його (позивача) кредиторів. 
На підставі ст.ст.203, 215, 234 ЦК України просила визнати Договір відступлення права вимоги №18-2-203 від 08 вересня 2011 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 117,3 кв.м. (реєстраційний номер 1030149080000), власником якої є ОСОБА_3 . 
Не погоджуючись з рішенням суду, 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 01 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору відступлення права вимоги №18-2-203 від 08 вересня 2011 року недійсним, оскільки правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. 
Зазначає, що це підтверджується наступним: позивач та відповідач з 2008 року перебували у цивільному шлюбі, проживали спільно однією сім`єю у спірній квартирі, що виступала об`єктом інвестивування за договором відступлення права вимоги.
Факт укладення договору відступлення права вимоги було пов`язано з наявністю у нього боргових зобов`язань перед ПАТ «Фінанси та кредит» за кредитним договором від 11 квітня 2007 року та необхідністю недопущення звернення стягнення на його майно. Плати за спірним договором у розмірі 572 165 грн., передбаченої п. 10, фактично не було, щопідтверджує відсутність мети настання будь-яких реальних правових наслідків укладеного між ними договору.
В пункті 12 спірного договору відповідач підтверджує, що грошові кошти, якими здійснюється розрахунок, є особистою приватною власністю. Дане підтверджує той факт, що укладення спірного правочину пов`язане з необхідністю набуття майном, права на яке є предметом спірного договору, статусу особистої приватної власності Відповідача з метою недопущення звернення стягнень на нього з боку кредиторів Позивача.
Вважає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки зазначеним обставинам та наданим доказам щодо фіктивності договору. В результаті чого у задоволенні позовних вимог відмовлено безпідставно. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом встановлено, що 06.07.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Український капітал» було укладено договір №18-2-203 про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого об`єктом фінансування є квартира будівельний номер АДРЕСА_4 .
Відповідно до Договору відступлення права вимоги №18-2-203 від 08.09.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 (довіритель) та ОСОБА_3 (набувачем),  ОСОБА_2 уступив та передав, а ОСОБА_3 приймає та одержує усі майнові права на об`єкт інвестування, які належали ОСОБА_2 за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №18-2-203 від 06.07.2007 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Український капітал» (правонаступник ПАТ «Банк «Український капітал»).
Договором  передбачено, що відступлення прав вимоги здійснюється за плату в розмірі 572 165,00 грн. Розрахунок здійснюється безпосередньо між набувачем та довірителем, у готівковій формі до підписання цього договору. Підписанням цього договору Довіритель ( ОСОБА_2 ) підтверджує отримання всієї суми грошових коштів від Набувача ( ОСОБА_3 ).(п. 10 Договору).
Судом встановлено, щовказаний договір зареєстрований в ПАТ «Банк «Український капітал» за №18-2-203, Набувачу видане Свідоцтво про участь в ФФБ від 08.09.2011 року,відповідно доп.14 Договору.
10.11.2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Український капітал» укладена Додаткова угода до Договору про участь у ФФБ №18-2-203 від 06.07.2007 року, якою викладено нову редакцію п.1.3. Договору, а саме: Об`єктом інвестування є квартира № будівельний 206, загальна площа 117.3 кв.м., житлова площа 47,50, трикімнатна, АДРЕСА_1 . В даній Додатковій угоді зазначено, що зміни в об`єкті інвестування відбулися у зв`язку з уточненнями фактичної загальної площі Об`єкту інвестування згідно даних Київського міського бюро технічної інвентаризації. В п.4 визначено, що у зв`язку з уточненнями загальної площі Об`єкту Інвестування остаточна вартість Об`єкта Інвестування становить 592 365,00 грн., що дорівнює вартості 117,30 вимірних одиниць Об`єкту Інвестування.
13.09.2016 року за ОСОБА_3 зареєстроване право приватної власності, розмір частки 1, на спірну квартиру, що підтверджено Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставами виникнення права власності стали договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 18-2-203, виданий 08.09.2011 року, видавник: Український капітал; довідка, серія та номер: 1906/15, виданий 08.09.2011 року, видавник: Український капітал; довідка про 100% оплату, серія та номер: 206, виданий 10.11.2015 року, видавник: Український капітал; акт прийому-передачі, серія та номер б/н, виданий 10.11.2015 року, видавник: Український капітал; витяг з переліку довірителів ФФБ, серія та номер 1621, виданий 10.11.2015 року, видавник: Український капітал.
Судом встановлено, що сторони мають двох неповнолітніх дітей -  ОСОБА_5 у та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено своїх вимог щодо фіктивності даного правочину.
Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згіднозі ст.234 ЦК України,  фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Як роз`яснено в ПостановіПленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9  (п. 24), для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна із сторін діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. 
Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 27.03.2019 року (справа №607/15555/17-ц) та аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 року (справа №6-197цс14, від 19.10.2016 року (справа №6-1873цс16).
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що укладення  даного договору відступлення права вимоги було пов`язано з наявністю у позивача боргових зобов`язань перед ПАТ «Фінанси та кредит» за кредитним договором від 11 квітня 2007 року та необхідністю недопущення звернення стягнення на його майно, що плати за спірним договором у розмірі 572 165 грн., передбаченої п. 10, фактично не було, щоу сторін не було мети настання будь-яких реальних правових наслідків укладеного між ними договору, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.
Так, судом встановлено, що при укладанні спірного договору, сторони погодили що розрахунок здійснюється безпосередньо між набувачем та довірителем, у готівковій формі до підписання цього договору. 
Підписанням цього договору Довіритель ( ОСОБА_2 ) підтверджує отримання всієї суми грошових коштів від Набувача ( ОСОБА_3 ).(п. 10 Договору).
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 10 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Український капітал» укладено додаткову угоду до даного договору щодо об`єкту інвестування та строків вводу в експлуатацію.
З Акту звірення розрахунків по Договору від 10 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 на дату складення акту сплачено52165 грн., у зв`язку зі збільшенням фактичної загальної площі об`єкта інвестування, додатково сплатила 20200 грн., отримала довідку про 100% інвестування об`єкта інвестування.(а.с.11).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 13 вересня 2016 року зареєстровано право власності на  квартиру   АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (а.с. 60).
Таким чином встановлено, що після укладання спірного договору, відповідачкою вчинялися дії, направлені на виконання угоди щодо інвестування житла та набуття його у власність, що спростовує доводи позивача про фіктивність спірного договору.
Також колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що сторони з 2008 року перебували у фактичних шлюбних відносинах (цивільному шлюбі),  оскільки факт перебування сторін в шлюбі як в зареєстрованому так і в цивільному, не може бути належним доказом до вимоги про визнання правочину фіктивним. 
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спроствують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, - 
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  -  залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений  24 лютого 2021 року.

Головуючий 

Судді