ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
08 лютого 2021 року	 	Справа № 916/1406/20	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  М.А.Мишкіної, 
суддів:  О.Ю. Аленіна, С.В. Таран
(склад судової колегії змінений відповідно до розпорядження  керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи  №436  від  02.11.2020 та   протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями   від 02.11.2020р.)
секретар  судового засідання  Кияшко Р.О. 
за участю представників учасників справи:  
від  ГО  «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» -  не з`явився;
від  Одеської Національної академії харчових технологій -  не з`явився;
від  Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях -  не з`явився;
від  ГО  «Спортивний клуб Дзюдо, самбо «Європа» -  Попов М.М. - за ордером

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог»
на рішення Господарського суду Одеської  області від   22 вересня 2020 року 
у справі №916/1406/20  
за позовом Громадської організації «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
- Одеська Національна академія харчових технологій;
- Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 
до  Громадської організації «Спортивний клуб Дзюдо, самбо «Європа»
про визнання недійсною угоди
суддя суду першої інстанції: С.П. Желєзна
час і місце ухвалення рішення: 22.09.2020р., 14.37год., м.Одеса, Господарський суд Одеської  області, зала судових засідань №14
повне рішення складено 30.09.2020р.
Учасники процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. 
У судовому засіданні 25.01.2021р. оголошувалась перерва згідно ст.216 ГПК України.
      В судовому засіданні 08.02.2021р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.        
встановив:
           20.05.2020р.  Громадська організація «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» (надалі - позивач, спортивний клуб «Технолог») звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до  Громадської організації «Спортивний клуб Дзюдо, самбо «Європа» (надалі - відповідач,  спортивний клуб «Європа»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача  Одеська Національна академія харчових технологій та  Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях в якому просило суд  визнати недійсною угоду про колективне членство від 01.05.2008р., укладену між позивачем та відповідачем.
                 В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що   угода про колективне членство від 01.05.2008р. є удаваним правочином, а саме договором оренди, за умовами якого відповідачу було передано в користування державне нерухоме майно, закріплене на праві господарського відання  за Одеською Національною академією харчових технологій.
          З посиланням на норми  326, 203, 215 ЦК України, ст.287 ГК України, стст.1,2,5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» позивач просив задовольнити позовні вимоги.
12.06.2020р. третя особа Одеська національна академія харчових технологій подала суду письмові поясненняё в яких просила задовольнити позовні вимоги та зазначила, що угода про колективне членство від 01.05.2008р. є  удаваним правочином, укладеним  з метою приховання іншого договору - договору оренди, укладеного із порушенням вимог ст.5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», що є підставою для задоволення  заявлених позивачем вимог про  визнання договору недійсним.
17.08.2020р. відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що позивачем не доведено   факт  порушення його прав в результаті укладення спірної угоди, що є підставою для  відмови у задоволенні позовних вимог. 
Також відповідач у відзиві просив  застосувати до позовних вимог позовну давність, оскільки  позивач пропустив строк звернення з позовом до суду. До позовних вимог про визнання правочинів недійсними застосовується позовна давність у три роки (ст.258 ЦК України) - строк позовної давності у даній справі сплив 01.05.2011р. оскільки оспорювана угода була укладена 01.05.2008р.  
31.08.2020р. позивач подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що використання відповідачем  на протязі всього часу спірного приміщення спортивного залу, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Канатна, 112, нібито в межах Угоди про колективне членство від 01.05.2008р., але виключно у власних цілях, без допуску до зазначеного майна як позивача, так і Академії свідчить про пряме порушення прав та законних інтересів позивача, на захист яких і було подано позов у даній справі. Тлумачення угоди про колективне членство від 01.05.2008р. в якості підстави користування відповідачем  спірним приміщенням  вперше було встановлено в рішенні Господарського суду Одеської області від 08.01.2019р. у справі №916/3170/17, отже звернення до суду із позовом у даній справі 20.05.2020р. відбулося в межах строку позовної давності.
           Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2020р.  (суддя С.П.Желєзна)   в позові відмовлено.
          Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.ст.15, 16, 202, 203, 215, 626(ч.1), 627(ч.1), 235, 256, 257 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст.2, 5, 10, 19,20 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та вмотивовано наступним.  Відповідач  використовує приміщення  спортивного залу, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 112,   площа якого складає 316,5 кв.м. Враховуючи вимоги ст. 5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», а також приймаючи до  уваги  площу  приміщення    спортивного залу, саме у Фонду державного майна України наявні повноваження на передачу в оренду нерухомого державного майна,  що, в свою чергу, свідчить про відсутність  у  ГО "Спортивний клуб ОНАХТ "Технолог", навіть за умови отримання погодження від Академії,  права  на передання державного нерухомого майна у користування відповідачу на підставі спірної  угоди.  Позивачем та відповідачем був укладений   удаваний правочин - угода про колективне членство від 01.05.2008р.,  який за своєю правовою природою є  договором оренди державного  майна. Враховуючи відсутність у   позивача права на передання у користування   відповідача  державного нерухомого майна,    наявні  правові  підстави для визнання угоди про колективне членство від 01.05.2008р. недійсною.
Предметом      даного спору є вимога ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог" про визнання угоди про колективне членство від 01.05.2008р. недійсною -   трирічний строк позовної давності для звернення до суду    з даними позовними вимогами  повинен  розраховуватись з моменту складення позивачем вказаної угоди. Таким чином, трирічний строк позовної давності  для звернення до суду із вимогою про визнання угоди про колективне членство від 01.05.2008р. недійсною сплинув 01.05.2011р. Судом  відхилені доводи   позивача про правомірність розрахунку строку позовної давності після остаточного вирішення господарським судом спору у справі №916/3170/17, у межах якої було встановлено наявність у відповідача права на використання  приміщення спортивного залу  на підставі оспорюваного правочину, оскільки як  позивач, так і Академія, якій на праві господарського відання належить  приміщення спортивного залу,  були обізнані  про використання   відповідачем  вказаного приміщення на підставі даної угоди  безпосередньо  з моменту її укладання. Таким чином,  встановлення судом  вказаної обставини у межах розгляду справи  №916/3170/17  не змінює  перебігу строків  позовної давності  для звернення позивача до суду із даним позовом. Приймаючи до уваги заяву відповідача    про застосування інституту позовної давності до позовних вимог,  враховуючи відсутність    клопотання    останньої про визнання    поважними    причин пропуску строку позовної давності,  місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
16.10.2020р.  безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду   надійшла апеляційна скарга  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» на рішення від 22.09.2020р. (надіслана «Новою поштою» 15.10.2020р.), в якій скаржник  просить суд  скасувати оскаржене рішення та  прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.          
         В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що  в суді першої інстанції позивач посилався на те, що:
-  він ніколи не вважав оскаржену в позові угоду про колективне членство від 01.05.2008 року в якості правової підстави для користування відповідачем спірним приміщенням спортивного залу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд.112. Відповідно до змісту ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
- під час ухвалення оскарженого рішення суд виходив з того, що відповідач порушив право позивача лише в момент укладання Угоди про колективне членство від 01.05.2008р., і нібито протягом всього подальшого часу жодних інших порушень прав позивача, пов`язаних з даною угодою, не відбувалося. 
- у 2008 році між позивачем та відповідачем була підписана угода про колективне членство від 01.05.2008р., за текстом якої позивач був зобов`язаний передати, а відповідач прийняти в користування спортивний зал строком на 10 років  за плату у розмірі 297 240 грн. у натуральній формі ремонту та оздоблювальних робіт. Окрім цього позивач гарантував відповідачу можливість укладення в подальшому договору оренди строком на 5 років на
нових умовах;
- після підписання Угоди про колективне членство від 01.05.2008 року, ані позивач, ані відповідач, ані Академія не вчинили жодних конкретних дій та не підписали жодних конкретних документів на її виконання;
- протягом всього цього часу позивач   вважав, що дана Угода про колективне членство від 01.05.2008 року не є чинною та не виконується, а відповідач -   користується даними приміщеннями на інших підставах;
- обставина чинності Угоди про колективне членство від 01.05.2008р. була встановлена рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/3170/17 від 08.01.2019р., у якій позивач - ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» участі не приймав;
- факт того, що відповідач   з 2008 року по 2018 рік користувався спортивним залом саме на підставі Угоди про колективне членство від 01.05.2008р. був встановлений рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/3170/17 від 08.01.2019р. без участі ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог»;
- жодних висновків відносно змісту відносин між сторонами Угоди про колективне членство від 01.05.2008р. після 2018 року рішення господарського суду Одеської області від 08.01.2019р. у справі №916/3170/17 не містить;
- позивач   дізнався про порушення своїх прав   саме з 08.01.2019р., тобто з моменту винесення Господарським судом Одеської області рішення у справі №916/3170/17, у якому був визнаний неукладеним договір оренди і була встановлена конкретна правова підстава для користування відповідачем - ГО «Спортивний клуб Дзюдо, самбо «Європа» спірним приміщенням спортивного залу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд.112.
- акт приймання-передачі спортивного залу за Угодою про колективне членство від 01.05.2008р. не підписувався, отже її виконання між сторонами не починалося і відповідно строк позовної давності щодо застосування наслідків нікчемного правочину до угоди навіть не починався, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскарженого рішення;
-  строк позовної давності відносно строкових зобов`язань за п.4.3 Угоди розпочався і не сплинув, а строк позовної давності відносно зобов`язань за п.4.4. Угоди взагалі не розпочинався, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскарженого рішення.
            Ухвалами    суду апеляційної інстанції (головуючий суддя М.А. Мишкіна, судді В.В. Бєляновський, С.В. Таран):
- від 19.10.2020р.   витребувано від Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/1406/20; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження  у справі №916/1406/20 до надходження  матеріалів даної справи з господарського суду Одеської  області;
-  від 26.10.2020р. апеляційну скаргу    залишено без руху.
           30.10.2020р. до суду від позивача надійшло клопотання про усунення  недоліків апеляційної скарги, в додатки до якої надано документи на виконання ухвали суду від 26.10.2020р.
          У зв`язку перебуванням судді В.В. Бєляновського з 02.11.2020р. по 06.11.2020р. у відпустці розпорядженням  керівника апарату суду №436  від 02.11.2020р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1406/20.
            Протоколом   повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2020р. визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя  - М.А.Мишкіна, судді: О.Ю. Аленін, С.В. Таран.
          Ухвалами суду апеляційної інстанції:
- від 03.11.2020р. 03.11.2020р.    відкрито апеляційне провадження   у справі №916/1406/20;  встановлено  іншим учасникам справи   строк для подання відзиву  на апеляційну скаргу, будь-яких клопотань з процесуальних питань   до 19.11.2020р.;
- від 21.12.2020р.  призначено справу до розгляду у судовому засіданні 25.01.2020р. з повідомленням учасників справи.          У судовому засіданні 25.01.2021р. оголошено перерву до 08.02.2021р.,представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
          У судовому засіданні 08.02.2021р. представник відповідача заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.
          Позивач та треті особи своїх представників в засідання суду апеляційної інстанції не направили, були повідомлені про час та день проведення судового засідання належним чином  - представник позивача під розписку у судовому засіданні 25.01.2021р., треті особи - шляхом отримання 28.01.2021р. та 29.01.2021р. копії ухвали суду від 25.01.2021р. 
           08.02.2020р. на електронну адресу суду  від представника скаржника - адвоката Урсу   І.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке вмотивоване неможливістю з`явитись у судове засідання через знаходження на лікуванні у зв`язку із гостро респіраторною вірусною інфекцією.
          У задоволенні клопотання відмовлено ухвалою суду від 08.02.2020р. (яка занесена до протоколу судового засідання) з огляду на те, що представник позивача у судовому засіданні 25.01.2021р. надала суду пояснення з приводу поданої апеляційної скарги та судом апеляційної інстанції явка представників учасників справи у судове засідання 08.02.2021р. обов`язковою не визнавалась.
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників  скаржника та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази стосовно фактів, наведених сторонами, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного перегляду справи, що  відповідно до п. п. 1.1, 2.1  Статуту ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог», затвердженого рішенням загальних  зборів, яке оформлено протоколом №2 від 28.01.2004р., клуб є об`єднанням громадян, який створений для реалізації  задоволення своїх спортивних та інших спільних інтересів. Головною метою діяльності клубу є популяризація та розвиток фізичної культури студентів, аспірантів, викладачів та співробітників Академії, а також членів їх сімей та членів клубу спільно з кафедрою фізичного виховання та ректором Академії.
02.01.2008р. між  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» та Одеською національною академією харчових технологій  було укладено угоду про організацію діяльності у сфері фізичної культури; згідно п.1.1 угоди вона укладена з метою реалізації уставних  цілей сторін договору.
Згідно із п.3.1 угоди про організацію діяльності у сфері фізичної культури від 02.01.2008р. ОНАХТ  зобов`язується виділити ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» спортивні зали для проведення фізкультурно-оздоровчих робіт, а саме: занять  в спортивних секціях, тренувань збірних академії, занять для студентів, співробітників Академії  та  членів  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог». 
01.05.2008р. між Громадською організацією «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» та  Громадською організацією «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» (угода погоджена Одеською національною академією харчових технологій)    було укладено угоду про колективне членство, відповідно до умов п. п. 1, 3 якої   ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» вступає до членів ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» для участі у спортивно-оздоровчих заходах та соціально-громадській діяльності  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» в якості колективного члена. Вступаючи до членів ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог», ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» в якості вступного внеску приймає на себе зобов`язання провести власними силами та за власний рахунок капітальний ремонт  спортивного залу, який розташований за адресою:  м.Одеса, вул.Канатна, 116, що знаходиться у користуванні ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог». 
ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог», приймаючи до  членів ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа»  за умови виконання останнім прийнятого на себе  обов`язку щодо проведення капітального ремонту: виділяє відповідачеві у вільний  від академічних  занять час можливість проведення фізкультурно-оздоровчих заходів у спортивному залі за адресою:  м. Одеса, вул. Канатна, 116; забезпечує схоронність майна ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа»; гарантує  право використання даного спортивного залу за погодженим графіком протягом 10 років; гарантує право використання даного спортивного залу після закінчення  вказаного строку (10 років) протягом 5 років. (п. 4 Угоди  від 01.05.2008р.)
Відповідно до п.5 Угоди   від 01.05.2008р. членство ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» в ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» не може бути припинено за закінченням сумарного строку, який складається із строків, указаних в п.п. 4.3, 4.4 даної угоди. 
Дана угода  складена у двох примірниках  та діє з 01.05.2008р. до 01.05.2013р. з правом пролонгації (п.13 Угоди  від 01.05.2008р.). 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності  №49893532 від 15.12.2015р. вбачається, що комплекс будівель та споруд ОНАХТ, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 112, загальною площею 11466,4 кв.м., належать на праві власності  державі в особі Міністерства освіти і науки України. 
Наказом Міністерства освіти і науки України №270 від 15.03.2016р. за Одеською національною харчовою технологією на праві господарського відання було  закріплене нерухоме майно, зазначене в додатку до наказу, зокрема,  спортзал при гуртожитку №1, площею 404,3 кв. м.,  який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 112. 
Сторонами визнається, що за оспорюваною угодою  відповідач набув право користування спортивним залом по вул.Канатній, 112 у м.Одесі, що також підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області   від 08.01.2019р. у справі №916/3170/17 (а саме спортивним залом при гуртожитку №1 літ.Ш, інвентарний номер 1031016823, що є складовою частиною комплексу будівель і споруд Одеської національної академії харчових технологій).
Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами  про визнання Угоди від 01.05.2008р.  недійсною,  позивач  зазначив про наявність правових підстав для задоволення  позовних вимог у зв`язку з невідповідністю угоди вимогам ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».  
Суд першої інстанції дійшов висновку про удаваність Угоди від 01.08.2008р. та обґрунтованість позовних вимог, відмовивши при цьому у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності.
Колегія суддів часткового погоджується із висновками місцевого господарського суду з огляду наступного.   
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік  способів  захисту цивільних прав та інтересів.  
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202, ч.1 ст.203  ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203   ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 по справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Згідно із п. 2.1  Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»  господарський суд, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
Згідно із ч.1  ст.626, ч.1  ст.627 ЦК України    договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до  ст.235 ЦК України   удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.  Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті   202, частини третьої статті   203 ЦК України  головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, які  можуть підтверджувати,  що  сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України  має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019р.  у справі № 927/451/18. 
В провадженні господарського суду Одеської області знаходилась справа №916/3170/17 за позовом   Регіонального   відділення     Фонду державного майна України по Одеській області до ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа»  про стягнення, розірвання договору оренди та виселення; рішенням суду від 08.01.2019р. (яке набрало законної сили 08.02.2019р.( https://reyestr.court.gov.ua/Review/79249777) у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Під час розгляду вищезазначеної справи  судом було встановлено, що  ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» протягом 10 років використовує приміщення  спортивного залу, площею   316,5кв.м,  яке розташоване за адресою: м.Одеса, вул.Канатна, 112   на підставі угоди про колективне членство  від 01.05.2008р.,  яка укладена між  ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа»  та  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог».  
Згідно із ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності їх структурних підрозділів станом на момент укладення  між сторонами по справі угоди про колективне членство від 01.05.2008р. були врегульовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна"  від   10.04.1992р.   №  2269-XII (який був чинним станом на 01.05.2008р.). 
Згідно із ст.2 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній станом на 01.05.2008р.) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.
Відповідно до   ст.5 Закону   орендодавцями є:  Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук; підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.
Істотними умовами договору оренди є:  об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди;  відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна (ч.1 ст. 10 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна»).
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Річна орендна плата за користування цілісним майновим комплексом підприємства, його структурним підрозділом не може перевищувати десяти відсотків вартості орендованого майна. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах умовами конкурсу може бути передбачено більший розмір орендної плати.
Згідно із ст. 20 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється, як правило, у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватись у натуральній або грошово-натуральній формі.
Відповідач  у зв`язку із укладенням угоди від 01.05.2018р. набув право користування приміщенням  спортивного залу, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 112,   площа якого складає 316,5 кв.м. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов  обґрунтованого висновку, що оспорювана угода є удаваною, за своєю природою є договором оренди нерухомого майна, враховуючи вимоги ст. 5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна». Приймаючи до  уваги  площу приміщення    спортивного залу, яка  знаходиться у користуванні ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» (316,5кв.м.),   саме у Фонду державного майна України були наявні повноваження на передачу в оренду нерухомого державного майна,  що, в свою чергу, свідчить про відсутність  у  ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог»,    права  на передачу державного нерухомого майна у користування ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа» на підставі Угоди від 01.05.2008р. 
Отже висновок  місцевого господарського суду  про укладення  між ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» та  ГО «Спортивний клуб дзюдо, самбо «Європа»  удаваного правочину - угоди про колективне членство від 01.05.2008р.,  який за своєю правовою природою є  договором оренди державного  майна, ґрунтується на законі та відповідає фактичним обставинам справи.
З цих підстав до цього правочину слід застосовувати норми законодавства, що регулюють оренду нерухомого майна.
Згідно із ст.793 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.05.2008р.) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.  Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ч.ч.1-3 ст.209 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.05.2008р.) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти", на вимогу замовника підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.    Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.  Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Угода від 01.05.2008р. укладена на строк щонайменше до 01.05.2013р., тобто на 5 років із гарантуванням користування протягом 10 років.
Отже ця угода підлягала нотаріальному посвідченню, проте вона не була нотаріально посвідчена.
Згідно із ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.  Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. 
Враховуючи положення пунктів 4,13 Угоди від 01.05.2008р.  в силу норм ст.793 ЦК України такий договір підлягав нотаріальному посвідченню, тоді як недотримання зазначеної форми договору має наслідком його нікчемність.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За положеннями ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо, зокрема, його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Згідно із ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін (ч.4 ст.216 ЦК України).
Нікчемний правочин не породжує прав та обов`язків 
          За змістом ч.2  ст.215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду (та уявлення його сторін).  
          Отже у даному випадку відсутні правові підстави для визнання Угоди від 01.05.2008р. недійсною через її нікчемність, та суд першої інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог припустився неправильного застосування норм матеріального права у вигляді незастосування ч.2 ст.215, ст.793 ЦК України, що мало наслідком безпідставне  застосування позовної давності до позовних вимог ГО   «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог» про визнання недійсною угоди, яка є нікчемним правочином.
          Слід зауважити, що нікчемний правочин може бути визнаний недійсним судом за позовом особи, яка обґрунтує порушення цим правочином своїх прав або охоронюваних законом інтересів, проте в даному випадку позивач не обґрунтував та не довів своє право на звернення до суду з таким позовом, а за фактичними обставинами справи будь-яких прав чи законних інтересів щодо державного нерухомого майна, на захист яких може бути подано позов, Спортивний клуб «Технолог» не має, відтак підстави для судового захисту взагалі відсутні.
Згідно із ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.   Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
          Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.  Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги  є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
          Оскільки Угода від 01.05.2008р. є нікчемним правочином,  у задоволенні позову слід відмовити саме   не у зв`язку із спливом позовної давності, а внаслідок встановленої судом необґрунтованості звернення до суду з таким позовом ГО «Спортивний клуб ОНАХТ «Технолог».
Відповідно до ч.4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.2 ст.277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Згідно із ч.ч.1, 4 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З  урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, проте оскаржуване рішення від 22.09.2020р.  підлягає зміні із відмовою у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у постанові апеляційного господарського  у цій справі, із залишенням без змін  резолютивної  частини цього рішення.
Відповідно до ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
В даному випадку витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення від 22.09.2020р.), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної  скарги відхилені у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 240, 236, 269, 270, 275, 277, 281-284   ГПК України, колегія суддів -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2020р. у справі №916/1406/20 змінити, відмовивши у задоволенні позову з мотивів, викладених у постанові апеляційного господарського суду.
Резолютивну частину рішення від 22.09.2020р. залишити без змін.  
 
Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.
Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст.286,287 ГПК України.
Повний текст постанови складено   15 лютого 2021 року.

Головуючий суддя                                                                      М.А. Мишкіна

Суддя                                                                                          О.Ю. Аленін

          Суддя                                                                                          С.В. Таран