Єдиний унікальний номер 235/4736/20 
Номер провадження 22-ц/804/336/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 235/4736/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2020 року (суддя Хмельова С.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Покровськ Донецької області, повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідачі 02.07.2016 року власноруч склали розписку про отримання коштів у розмірі 24 800,00 грн. Відповідно до розписки вони зобов`язались повернути їй отримані кошти у повному обсязі. Строк повернення коштів було встановлено 3 місяці з дати написання розписки. Станом на 28.07.2020 року борг відповідачами не повернуто. Просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь кошти в розмірі 24 800 грн.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права і неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що нею не було пропущено строк позовної давності, оскільки строк постійно переривався відповідачами, які запевняли її, що повернуть борг, а 01.07.2019 року їй стало відомо, що вони не збираються віддавати борг. Тому, на думку скаржника, на момент звернення до суду 31 липня 2020 року, строк позовної давності не пройшов.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. За частиною 3 статті 360 ЦПК України його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема малозначні справи.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії розписки від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вони будучи боржниками ОСОБА_4 24 800 грн, у зв`язку з неможливістю повернення вказаної суми на той час, зобов`язуються суму грошових коштів 24 800 грн, повернути ОСОБА_1 - доньці ОСОБА_4 . Вказана сума буде повернута через три місяці. Розписка написана в присутності свідків, датована 02.07.2016 року. На розписці наявні підписи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_5 , який є чоловіком позивачки, суду повідомив, що дана розписка була написана в його присутності. Відповідачі брали в борг у батька його дружини, а коли батько захворів, дружина запропонувала відповідачам написати розписку, відповідачі погодились. Відповідачам не погрожував. Вони обіцяли борг погасити, але так цього і не зробили.
Суд першої інстанції, аналізуючи зміст розписки, дійшов висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких відповідачі є боржниками та зобов`язалися повернути кошти в розмірі 24 800 грн у певний строк, однак не зробили цього. Проте, зважаючи на те, що позовна давність щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 02.07.2016 року сплила, докази поважності пропуску даного строку відсутні, а відповідачами подано заяву про застосування позовної давності, суд вважав, що підстави для задоволення позову відсутні.
Вищезазначені висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції установив дійсну правову природу правовідносин сторін, факт передання відповідачам в позику коштів, їх зобов`язання повернути кошти, та дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності на підставі заяв відповідачів, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. 
Як встановлено частиною 1статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частини 1 та 3 статті 254 ЦК України).
Склавши зазначену вище розписку від 02.07.2016 року, сторони визначили строк повернення боргу – через три місяці, тобто до 03 жовтня 2016 року, та з цієї дати почала спливати загальна позовна давність, яка становить три роки. Позовна давність сплила 03.10.2019 року, саме до таких обґрунтованих висновків дійшов суд першої інстанції. 
Разом з тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Тобто, відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Аналіз частини першої статті 264 ЦК України свідчить, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише в липні 2020 року (позовна заява направлена до суду засобами поштового зв`язку 28.07.2020 року, про що свідчить відбиток штемпелю на конверті – а. с. 9), тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що згідно із вимогами статті 267 ЦК України виключає можливість судового захисту порушеного права позивача.
При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав суду доказів поважності пропуску строку позовної давності, в той час як відповідачі скористалися своїм правом, передбаченим статтею 267 ЦК України, подавши до суду заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.
Посилання апеляційної скарги на те, що відповідачі своїми діями постійно переривали строк позовної давності, що на думку позивача, проявлялося в тому, що вони пропонували інші варіанти сплати боргу, є безпідставними, оскільки такі обставини є недоведеними в розумінні статті 81 ЦПК України. Крім того, за частиною 6 вказаної статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів також враховує, що положення про позовну давність, тобто строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту свого права шляхом пред`явлення позову, існує для юридичної визначеності суб`єктивних прав учасників цивільних відносин, а принцип юридичної визначеності є складовою права на доступ до правосуддя відповідно до рішень Європейського суду з прав людини (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії», «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та ін.).
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         Г.В. Новікова

О.В. Халаджи