УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
4 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 204/6835/18
провадження № 61-743ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідачі: Дніпровська міська рада, Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглий Вячеслав Вікторович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Шостої дніпровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до Дніпровської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Шостої дніпровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 на 1/3 частку за кожним гаража АДРЕСА_1.
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року - без змін.
Не погоджуючись із рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглий В. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 640/11441/15, від 15 травня 2019 року у справі № 465/196/13-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 638/14275/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволені позову, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська виходив із того, що сторонами у справі не заперечується факт належності на праві власності гаража АДРЕСА_1 саме Обслуговуючому кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1». 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 була членом кооперативу на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28 квітня 2005 року № 1619 і мала лише право користування гаражем АДРЕСА_1 . 
Тому вважав вимоги позивачів про визнання за ними права власності на спірний гараж безпідставними.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після якої відкрилася спадщина на належне їй майно.
ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є її дітьми. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку звернулися до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після ОСОБА_6 
19 жовтня 2015 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карловою Т. Г. прийнято постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом після ОСОБА_6 на 1/3 частку кожному з них спірного гаража, оскільки майно не зареєстроване за спадкодавцем. 
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що на час відкриття спадщини ОСОБА_6 не була власником гаража АДРЕСА_1.
Вказаний гараж належить Обслуговуючому кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», що встановлено судами на підставі виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, виданої 14 січня 2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. 
Користувачем спірного гаражу є ОСОБА_5 , який прийнятий до членів Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1» на підставі рішення загальних зборів кооперативу.
Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, суди дійшли висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили право власності на гараж АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 . 
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 640/11441/15, від 15 травня 2019 року у справі № 465/196/13-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 638/14275/15-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані постанови прийняті за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи. 
У справі № 523/3522/16-ц Верховний Суд вказав про те, що виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. При цьому, за матеріалами справи установлено, що розпорядженням органу приватизації спірну квартиру передано у приватну власність. 
У справі № 638/14275/15-ц Верховний Суд вказав на правильне встановлення судами належності спірного майна особам на підставі свідоцтв на право власності, виданих в установленому законом порядку. Тому відсутність державної реєстрації права власності не позбавляло їх права володіння та користування ними.
У справі № 465/196/13-ц установлено, що особа сплатила в повному обсязі вступний та пайові внески, з огляду на що набула право власності на гаражний бокс.
У справі № 640/11441/15 Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, здійснюючи розподіл майна між сторонами, не звернув уваги на внесення пайового внеску члена гаражно-будівельного кооперативу у вигляді грошових коштів на час дії Закону України «Про власність», який трансформувався у право власності на нерухоме майно. Проте суд вказав, що факт набуття позивачем і відповідачем у власність гаражного боксу при розгляді справи не знайшов свого підтвердження, а тому об`єктом поділу між колишнім подружжям в даному випадку є пайові внески у вигляді грошових коштів.
У даній справі № 204/6835/18 судами першої та апеляційної інстанцій не установлено факту внесення пайового внеску, що могло б слугувати підставою для набуття права власності на гараж АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 .
Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень на недослідження зібраних у справі доказів, не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи і оцінки доказів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглий В. В., на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглий В. В., на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Круглий Вячеслав Вікторович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 жовтня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Жигулі-1», комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Шостої дніпровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук