ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/764/21 Справа № 191/1659/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу освіти, культури, молоді та спорту Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу освіти, культури, молоді та спорту Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Просила суд, визнати незаконним дії відповідача та скасувати наказ № 3-к від 08.01.2019 року Про звільнення з робити ОСОБА_1 за п.2 ст. 36 КзпП; поновити її на роботі на посаді методиста І категорії Центральної районної бібліотеки Синельниківської районної бібліотечної системи; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2019 року до ухвалення судового рішення.
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Відділу освіти, культури, молоді та спорту Синельниківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу — відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає запотрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу начальника Відділу культури, туризму, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації №41-к від 02 липня 2018 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду методиста І категорії Центральної районної бібліотеки Синельниківської районної бібліотечної системи відділу культури, туризму, національностей та релігій на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 по день фактичного виходу на роботу, з 03 липня 2018 року. 
       Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 28 листопада 2018 року остання звернулася до голови ліквідаційної комісії з заявою про достроковий вихід на роботу на посаду методиста І категорії Центральної районної бібліотеки, однак 30 листопада 2018 року подала заяву з проханням не розглядати її заяву про достроковий вихід на роботу.
       На підставі Наказу голови комісії з припинення (ліквідації) юридичної особи - Відділу культури, туризму, національностей та релігій Синельниківської районної державної адміністрації № 3-к від 08 січня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади методиста І категорії Центральної районної бібліотеки Синельниківської районної бібліотечної системи відділу культури, туризму, національностей та релігій з 08 січня 2019 року у зв`язку з достроковим виходом на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 .
       Як вбачається з листа Головного управління держпраці у Дніпропетровській області від 31 січня 2019 року, 28 листопада 2018 року ОСОБА_2 написала заяву про достроковий вихід на роботу з 03 грудня 2018 року з неповним робочим днем. 
       30 листопада 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що її буде звільнено на підставі п.2 ст. 36 КзпП України у зв`язку з достроковим виходом на роботу ОСОБА_2 з 03 грудня 2018 року. 
       08 січня 2019 року при виході на роботу після лікарняного позивача було вдруге повідомлено про те, що ОСОБА_2 написала повторну заяву про достроковий вихід на роботу з 09 січня 2019 року, у зв`язку з чим позивача було звільнено з роботи 08 січня 2019 року.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності. Крім того, позивач звернулася до суду у квітні 2019 року, тобто з пропущенням місячного строку.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
       Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення
       Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.
       Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
       Згідно п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.
       Відповідно до ч.2 вказаної статті строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
       Згідно ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
       Згідно абз. 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП зазначено, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.
       Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, і строковим, що укладається на визначений строк, установлений за погодженням сторін.
       Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч.3 ст.21 КЗпП України)
       Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП України). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств).
       Згідно до п. 2 ч. 1ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (п. п. 2 і 3ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
       Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором - контрактом. У цей же час він виразив і волю на припинення такого контракту після закінчення строку, на який він був укладений.
       Так, Наказ відповідача, виданий на підставі заяви позивача, відповідно до якої остання просила прийняти її на посаду методиста центральної районної бібліотеки на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до фактичного виходу її на роботу, з 03 липня 2018 року, свідчать про строковість трудових відносин між сторонами та погодженням позивача про дату закінчення трудового договору. Позивачкою не спростовано той факт, що між нею та відповідачем укладено строковий трудовий договір без будь-яких заперечень з її боку.
       Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , на посаді якої перебувала апелянт, згідно з її заяви від 28.11.2018 року вийшла достроково з декретної відпустки 03.12.2018 року, тому її повинні були звільнити 02.12.2018 року, але її звільнено не було, трудовий договір став безстроковим, є безпідставними з огляду на наступне.
       Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 28 листопада 2018 року остання звернулася до голови ліквідаційної комісії з заявою про достроковий вихід на роботу на посаду методиста І категорії центральної районної бібліотеки, однак 30 листопада 2018 року подала заяву з проханням не розглядати її заяву про достроковий вихід на роботу.
        ОСОБА_2 написала повторну заяву про достроковий вихід на роботу з 09 січня 2019 року, у зв`язку з чим позивача було звільнено з роботи 08 січня 2019 року.
       Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, воля позивачки була направлена саме на призначення її на посаду на строк, визначений настанням певної події, тобто виходом ОСОБА_2 з соціальної відпустки і її буде звільнено за закінченням строку строкового договору, що відповідає трудовому законодавству.
       Крім того, відповідно до ч.1 ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
       Однак, позивач звернувся до суду у квітні 2019 року, тобто з пропущенням вказаного строку.
       Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
       Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       У зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга — без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року— залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: