Ухвала
іменем України
 
12 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/29865/19
провадження № 51-3 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд) у складі:
головуючого                  ОСОБА_1 ,
суддів                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 вересня                                     2020 року щодо ОСОБА_4 .
Обставини справи
1. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2020 року, залишеним без змін апеляційним судом, 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кутьківка Двурічанського району Харківської області та жителя м. Вінниці, 
засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статті 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 цього Кодексу. 
2. За обставин, детально викладених у вироку, суд визнав засудженого винуватим у тому, що він близько 10:30 16 травня 2019 року в приміщенні ломбарду «Найкращий», діючи умисно, повторно, таємно, впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi Note 4» в золотистому корпусі та поклав його до кишені своїх штанів, після чого вийшов з ломбарду. В подальшому ОСОБА_4 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденими майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 858 грн.
Доводи, поданої касаційної скарги
3. У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Вважає, що при наявності не знятої та не погашеної судимості, апеляційний суд передчасно дійшов висновку про законність звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК. 
4.  На думку прокурора, апеляційний суд в ухвалі не зазначив, яким чином без реального відбування покарання можливе виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень та чому суд першої інстанції не повинен був призначити більш суворе, реальне покарання у виді 6 місяців арешту.
Оцінка суду
5.  Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
6. Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
7.  В касаційній скарзі прокурор посилається на недотримання судом загальних засад призначення покарання та наводить обставини, які, на його думку, свідчать про неможливість застосування до засудженого інституту умовного звільнення.
8.  Суд зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, діяв у межах дискреційний повноважень, наданих йому законом, що прокурором в касаційній скарзі не оскаржується. Прокурор фактично скаржиться на те, що суд не врахував наявності не знятої та не погашеної судимості, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тобто чинники, які мають правове значення при застосуванні положень статей 75, 76 КК.
9.  Як свідчать додані до скарги копії оскаржених судових рішень, суди врахували низку обставин, які мають значення для визначення розміру покарання та порядку його відбування, у тому числі й ті, на які посилається прокурор в касаційній скарзі, і надали їм свою оцінку. 
10. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнавши засудженого винним, тим не менше, дійшов висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Мотивуючи своє рішення щодо покарання, суд врахував класифікацію злочинів відповідно до статті 12 КК та обставини вчиненого правопорушення. Обставинами, що пом`якшують покарання засудженого суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів. 
11. У своїй касаційній скарзі прокурор фактично посилається на те, що попередня судимість засудженого за вироком Гайсинського районного суду від 16 травня                          2018 року не була врахована при призначенні покарання. Суд не вважає за необхідне вирішувати питання про правильність тлумачення судами вимог статті 89 КК щодо судимості ОСОБА_4 за попереднім вироком, оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання врахував те, що засуджений не вперше притягується до кримінальної відповідальності. За таких обставин, посилання прокурора на порушення судами попередніх інстанцій вимог статі 89 КК Суд вважає таким, що не є істотнім порушенням норм кримінального процесуального закону з огляду на положення статті 412 КПК. 
12. З урахуванням наведеного, особи засудженого, який вчинив умисний корисливий злочин в період непогашеної судимості, суд вважав, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, оскільки призначення інших видів покарань було визнано судом недостатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК, щодо запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.
13.  В той же час, суд врахував, що засуджений у вчиненому щиро розкаявся, потерпілий до нього претензій не має, тому застосував вимоги статті 75 КК, звільнивши ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком та покладенням обов`язків, визначених статтею 76 КК. 
14.  З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядної ролі кари як мети покарання, Суд погоджується з тим, що зазначені обставини дали суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення засудженого та попередження нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.
15.  Суд також не вважає обґрунтованими доводи скарги прокурора про те, що апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, які зводилися до незгоди з оцінкою судом першої інстанції значення дослідженої сукупності фактичних обставин справи, необхідної для визначення розміру покарання та порядку його відбування.
16.  Апеляційний суд у своїй ухвалі надав обґрунтовану відповідь на доводи і чітко висловився, що ці доводи не дають підстав ставити під сумнів висновки суду першої інстанції щодо обставин, врахованих при призначенні покарання та застосування інституту умовного звільнення. Крім того, апеляційний суд врахував, що засуджений проживає в цивільному шлюбі, дружина має проблеми зі здоров`ям, а тому не працює, він забезпечує сім`ю, так як працює, хоча і неофіційно, і в разі скасування вироку втратить роботу і кошти, які він збирає на ремонт квартири і погашення заборгованості.
17. Крім того, апеляційний суд взяв до уваги, що судом призначено засудженому покарання у виді позбавлення волі, яке є більш тяжким, відповідно до статті 51 КК, у порівнянні з арештом, про застосування якого просив прокурор, оскільки стаття 75 КК застосовується до призначеного покарання у виді позбавлення волі під умовою дотримання покладених обов`язків під час визначеного іспитового строку, тобто покарання у виді арешту не є більш тяжким, як помилково вважає прокурор. 
18. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, адже її зміст не дає підстав вважати, що доводи прокурора залишилися поза увагою. Тому правова позиція, викладена у постанові Касаційного кримінального суду № 156/549/18, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, не може бути застосована у цій справі.
19. Фактично, аргументи прокурора у касаційній скарзі зводяться до того, що суди першої і апеляційної інстанції надали таку оцінку обставинам вчинення злочину, індивідуальним рисам особи засудженого та іншим обставинам справи, з якою не згоден прокурор. Тобто, посилаючись формально на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, прокурор ставить питання щодо явної несправедливості призначеного покарання через м`якість.
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що касаційна скарга і додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення.
Керуючисьпунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3