Постанова
Іменем України 
25 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 463/3148/20
провадження № 51-3243 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу судді Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня     2020 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Не погодившись з вказаною ухвалою слідчого судді, ОСОБА_6 оскаржив її в апеляційному порядку.
Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує про незаконність службової бездіяльності ТУ ДБР щодо невнесення відомостей за його заявою про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, чим порушено вимоги ст. 214 КПК України. Також зазначає про незаконність ухвали слідчого судді Личаківського районного суду         м. Львова від 13 квітня 2020 року, якою безпідставно відмовлено у задоволенні його скарги на бездіяльність ТУ ДБР. На переконання ОСОБА_6 зазначена ухвала слідчого судді, а також ухвала судді апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою не відповідають вимогам статей 1, 3, 8, 19, 21, 41, 55, 124, 126, 129 Конституції України, а також статей 6, 13, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суперечать сталій міжнародній судовій практиці (рішення ЄСПЛ «Делькур проти Бельгії», «Гофманн проти Німеччини», «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», «Кромбах проти Франції»). При цьому, ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали судді апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, як такої, що з огляду на положення ч. 2 ст. 424 КПК України перешкоджає подальшому провадженню й доступу до правосуддя, та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суддею апеляційного суду грубо порушено його конституційне право на оскарження ухвали слідчого судді, враховуючи, що Рішенням Конституційного Суду України                      № 4-р(ІІ)/2020 від 17 червня 2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення ч. 3 ст. 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_6 не надходило.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просив касаційний розгляд проводити за його відсутності.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , вказуючи про необґрунтованість такої касаційної скарги, заперечувала щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі  ОСОБА_6 , окрім іншого, вказує, що ухвала судді апеляційного суду про відмову у відкритті провадження за його апеляційною скаргою суперечить положенням Конституції України та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Колегія суддів вважає такі доводи ОСОБА_6 безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Зазначеною нормою закріплено загальний принцип безпосередньої дії закону в часі, який передбачає поширення дії відповідного закону чи нормативно-правового акта лише на ті відносини, які виникли вже після набуття ним чинності.
Як передбачено ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
При цьому встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом (слідчим суддею) при вирішенні справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої судовим рішенням (ухвалою слідчого судді).
Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від               17 червня 2020 року (далі – Рішення) положення ч. 3 ст. 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У тексті зазначеного Рішення відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. До того ж у резолютивній його частині чітко вказано про те, що положення                  ч. 3 ст. 307 КПК України втрачають чинність саме з дня ухвалення такого Рішення.
А тому колегія суддів вважає, що оскарженню в апеляційному порядку підлягають саме ті ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, які постановлені вже після визнання неконституційними положень ч. 3 ст. 307 КПК України, тобто після 17 червня 2020 року.
Дослідженням матеріалів касаційного провадження встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року про відмову в задоволенні його скарги на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
На день постановлення суддею апеляційного суду ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження від 29 квітня 2020 року норма ч. 3 ст. 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, не була визнана неконституційною.
Тобто перед апеляційним судом ОСОБА_6 ставив питання про перевірку ухвали слідчого судді, яка відповідно до редакції ч. 3 ст. 307 КПК України, що діяла на момент постановлення відповідної ухвали, не підлягала оскарженню в апеляційному порядку.
Як визначено вимогами ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року на час подання апеляційної скарги не підлягала оскарженню в апеляційному порядку, а тому суддя апеляційного суду відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК України обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 .
Така позиція Суду узгоджується і з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі      № 133/3337/19 (провадження № 51-453 кмо 20).
При цьому колегією суддів не встановлено порушень норм Конституції України чи вимог кримінального процесуального законодавства, про які вказує ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі, як і не встановлено невідповідності оскаржуваної ухвали положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку колегії суддів посилання ОСОБА_6 на наявну сталу міжнародну судову практику, зокрема на рішення ЄСПЛ «Делькур проти Бельгії», «Гофманн проти Німеччини», «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», «Кромбах проти Франції», у даному випаду жодним чином не спростовує законності та обґрунтованості ухвали судді апеляційного суду.
Крім того, надуманими є твердження ОСОБА_6 про те, що ухвала судді апеляційного суду про відмову у відкритті провадження за його апеляційною скаргою є такою, що з огляду на положення ч. 2 ст. 424 КПК України перешкоджає подальшому провадженню та доступу до правосуддя.
Вимоги ч. 2 ст. 424 КПК України передбачають, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Зазначеною нормою законодавцем закріплено право на оскарження у касаційному порядку саме рішень суду, а не ухвал слідчого судді після їх перегляду в апеляційному порядку.
Як передбачено ч. 6 ст. 399 КПК України, ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Тобто, відповідно до вказаних процесуальних норм, предметом касаційного оскарження у провадженні за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органу досудового розслідування (у тому числі й ДБР) може бути виключно ухвала судді апеляційного суду, якою фактично не здійснено перевірку ухвали слідчого судді по суті апеляційних вимог, а саме ухвала про повернення апеляційної скарги, або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за такою апеляційною скаргою.
За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_6 про невідповідність ухвали судді Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження вимогам ч. 2 ст. 424 КПК України, оскільки право на касаційне оскарження такої ухвали передбачено іншою нормою процесуального закону, а саме ч. 6 ст. 399 КПК України.
Враховуючи, що з огляду на законодавчі приписи у даному випадку касаційним судом перевіряється лише законність підстав відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , а тому, відповідно до вимог ст. 424 КПК України, не можуть бути предметом касаційного розгляду інші доводи касаційної скарги ОСОБА_6 , зокрема про незаконність службової бездіяльності        ТУ ДБР щодо невнесення відомостей за його заявою про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, а також про незаконність ухвали слідчого суддіЛичаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу судді апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу судді Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3