ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2021 року
м. Київ
Справа № 9901/116/19
Провадження № 11-1245заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Григор`євої І. В.,Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,
за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
представника позивача - адвоката Кравця Р. Ю.
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє через адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (судді Берназюк Я. О., Бучик А. Ю., Гімон М. М., Желєзний І. В., Мороз Л. Л.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19 і
ВСТАНОВИЛА:
1. У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії ВККС щодо здійснення кваліфікаційного оцінювання кандидата ОСОБА_1 на посаду судді у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду в частині оцінювання критеріїв та показників, окрім тих, що оцінюються за результатами іспиту, та зобов`язати ВККС завершити кваліфікаційне оцінювання кандидата ОСОБА_1 на посаду судді у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду шляхом зобов`язання ВККС у пленарному складі розглянути питання щодо визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19 про визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
Вимоги мотивував тим, що оскаржене рішення:
- не вмотивоване, оскільки не містить відомостей про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, отриманих суддею з оцінювання за усіма критеріями та оцінювання окремих показників кожного з критеріїв;
- не міститься кількості балів, які позивач отримав за критеріями особистої компетентності, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності. Відповідач протиправно оцінив позивача в 0 балів за критеріями соціальної компетентності професійної етики та доброчесності.
Комісія протиправно оцінювала критерії професійної етики та доброчесності (які складаються з різних показників), позаяк факти недоброчесності судді вже були предметом спору, за наслідком розгляду якого ухвалено судове рішення у справі № 826/2268/18, що набрало законної сили та яким встановлено протиправність висновків Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), які є аналогічними тим, що зазначені в оскаржуваному рішенні. Ставлення за провину недотримання правил декларування не може визнаватись неетичним чи недоброчесним фактором, оскільки відповідач жодним чином не послався на відомості, що були отримані від Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) та Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) на підтвердження скоєння позивачем будь-якого порушення правил декларування, попри те, що фактично відомості цих органів є єдиним законним джерелом інформації відносно порушення правил декларування. 
Члени сім`ї позивача не позбавляються права на особисте життя тільки тому, що позивач є публічною особою. Позивач не вправі змусити навіть свою дружину повідомляти йому всю інформацію про належне їй майно та доходи. Наголошує, що в оскаржуваному рішенні не міститься жодного доказу, який би вказав на те, що, по-перше, суддя умисно неправильно заповнив декларації, по-друге, що суддя умисно приховав майно чи доходи.
Перегляд висновків ГРД має відбуватися в кількості не менше 11 осіб, оскільки саме така кількість передбачена законом як процесуальна гарантія, на яку має право розраховувати кандидат з метою збереження безсторонності та неупередженості розгляду матеріалів кандидата при оцінці суб`єктивних критеріїв відповідності. Проте такі гарантії стосовно позивача були порушені, оскільки негативне для кандидата на посаду судді рішення ухвалила колегія з трьох осіб.
Отримання і використання ВККС необмежених дискреційних повноважень на виставлення будь-яких оцінок за критерієм професійної етики та доброчесності без необхідності їх обґрунтування є проявом незаконного ігнорування принципу верховенства права, а відсутність механізму захисту від можливого свавільного втручання в право на належне оцінювання свідчить про порушення права на захист. Закон, який не дозволяє особі передбачити, які бали вона може отримати за той чи інший показник та яким чином формуються оцінки, не відповідає принципу законності, що є невід`ємною складовою будь-якого процесу.
2. ВККС подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з таких міркувань.
Покликання позивача на протиправність дій ВККС, що полягали в оцінюванні нею критеріїв кваліфікаційного оцінювання через певну кількість балів та висловлення незгоди з кількістю балів за критеріями кваліфікаційного оцінювання, які виставив відповідач, є негативною реакцією позивача на норми закону, що визначають повноваження ВККС із проведення кваліфікаційного оцінювання, встановлення відповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання та ухвалення відповідних рішень, яка, своєю чергою, не може бути підставою для оскарження і скасування рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання відповідно до вимог статті 88 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
Позивач стверджує, що відповідач допустив певні порушення щодо формування та ведення досьє кандидата на посаду судді ОСОБА_1 . Проте такі твердження є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач забезпечив ведення досьє кандидата на посаду судді ОСОБА_1 відповідно до статей 85, 93 Закону № 1402-VIII та Порядку формування і ведення досьє кандидата на посаду судді, затвердженого рішенням ВККС від 15 листопада 2016 року №150/зп-16. Позивач ознайомився зі своїм досьє кандидата на посаду судді перед проведенням співбесіди, до ВККС із питаннями щодо внесення змін, доповнень або уточнень до інформації (документів, матеріалів), що міститься в його досьє, не звертався, тому посилання на те, що ВККС неналежним чином вела досьє кандидата на посаду судді ОСОБА_1 є недостовірними.
Твердження позивача про неправомірне використання ВККС інформації з досьє кандидата, зокрема довідки Національного антикорупційного бюро України стосовно позивача, та функцій НАЗК для встановлення факту зазначення недостовірних даних в деклараціях позивача, які останній подав як суб`єкт декларування відповідно до вимог антикорупційного законодавства, також не відповідають дійсним обставинам та свідчать про тлумачення позивачем норм чинного законодавства на власний розсуд. Згідно зі статтею 86 Закону № 1402-VIII для формування суддівського досьє і проведення кваліфікаційного оцінювання судді Комісія має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються.
У відповідь на слова позивача про ухвалення стосовно нього за результатами кваліфікаційного оцінювання рішення неповноважним складом ВККС, оскільки перегляд висновків ГРД має відбуватися за участю щонайменше 11 членів ВККС, а рішення стосовно позивача було ухвалене у складі колегії ВККС, яка складалась із трьох осіб, Комісія зазначила, що такі посилання у розумінні положень частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII є безпідставними, оскільки вищезазначена норма Закону не застосовується до описаного випадку.
3. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 04 листопада 2019 року відмовив у задоволенні позову. 
Рішення мотивував тим, що рішення Комісії від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19, яким  ОСОБА_1 визнаний таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, Комісія прийняла у пленарному складі за внутрішнім переконанням її членів, з дотриманням конкурсної процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, а також Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року N 143/зп-16 (далі - Положення). Рішення містить мотиви його прийняття, висновки Комісії зроблені за результатами дослідження матеріалів досьє кандидата на посаду судді, інформації ГРД та пояснень її представника, пояснень позивача, який безпосередньо брав участь у співбесіді.
4. Суддя ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції і через свого представника - адвоката Кравця Р. Ю. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Прохання аргументує тим, що суд не дослідив рішення Комісії, не перевірив його вмотивованість відносно інформації про загальний набраний бал та отриманий бал за кожен критерій. Доводить, що оскаржене рішення взагалі не містить інформації про бали позивача, виставлені йому за результатами оцінювання його компетентності.
Відповідач не вказав чітко, якою кількістю балів оцінив професійну етику позивача. Нульове бальне оцінювання позивача за цим критерієм є протиправним, оскільки цей критерій складається з двох показників, кожен з яких оцінюється окремо, один - на підставі висновку тестування морально-психологічних якостей, другий - на основі матеріалів досьє. В оскарженому рішенні немає доказів спростування успішного тестування морально-психологічних якостей позивача. 
Подібним чином відповідач не відобразив інформації про результати оцінювання  позивача за критерієм доброчесності. Нульове бальне оцінювання позивача за цим критерієм теж є протиправним, бо цей критерій складається з двох показників, кожен з яких оцінюється окремо, один на підставі висновку тестування інтегративності, другий - на основі матеріалів досьє. Натомість в оскарженому рішенні бракує доказів спростування успішного тестування інтегративності позивача.
В оскаржуваному рішенні критерії професійної етики та доброчесності оцінювалися на підставі одних і тих же обставин, хоч їх показники встановлення є різними.
Факти недоброчесності судді вже були предметом спору, за наслідками якого винесено судове рішення у справі № 826/2268/18, яке набрало законної сили та яким встановлено протиправність висновків ГРД, які повністю продубльовано в оскаржуваному рішенні, тому так само мали бути визнані протиправними. Але суд цього не зробив, що фактично призвело до порушення принципу правової визначеності через незлагодженість прецедентної практики за ідентичних обставин.
Відповідач не навів жодних посилань на відомості чи документи, які би свідчили про недотримання позивачем правил декларування. У рішенні нема жодного посилання на відомості НАЗК та ДФС про порушення правил декларування, які допустив позивач, хоча саме посилання на відомості цих органів є єдиним законним джерелом походження інформації відносно порушення правил декларування.
В апеляційній скарзі вказано й інші мотиви незгоди з оскарженим рішенням, які за змістом та спрямованістю подібні до зазначених в позовній заяві, виклад яких наведений вище.
Додає, що суд не перевірив, чи відбувалося оцінювання критеріїв за показниками, визначеними Положенням; та не встановив, які межі дискреційних повноважень має Комісія при проведенні оцінювання та, чи не вийшла Комісія за ці межі.
5. ВККС подала відзив на апеляційну скаргу, у якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Прохання обґрунтувала обставинами, які збігаються з мотивами, викладеними в оскаржуваному рішенні суду, а також у її відзиві на позовну заяву.
6. У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, покликався на наведені в ній аргументи й просив їх задовольнити.
7. Велика Палата Верховного Суду заслухала пояснення сторін, дослідила матеріали справи і дійшла висновку про таке. 
8. Насамперед слід розпочати з фактичних обставин, які суд першої інстанції встановив у цій справі та які стисло можна викласти таким чином.
Комісія рішенням від 02 серпня 2018 року № 185/зп-18 оголосила конкурс на заняття 78 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.
ОСОБА_1 звернувся до ВККС із заявою від 03 вересня 2018 року про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
08 жовтня 2018 року ВККС прийняла рішення № 90/вс-18, яким допустила ОСОБА_1 до проходження кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посади суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
18 жовтня 2018 року Комісія прийняла рішення № 231/зп-18, яким призначила кваліфікаційне оцінювання 157 кандидатів, зокрема й ОСОБА_1 , в межах конкурсу на зайняття 26 вакантних посад суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. 
12 листопада 2018 року ОСОБА_1 склав анонімне тестування, за результатами якого набрав 66,75 бала, і згідно з рішенням ВККС від 13 листопада 2018 року № 257/зп-18 його допустили до виконання практичного завдання під час іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання кандидатів на зайняття вакантних посад суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
За результатами виконаного 14 листопада 2018 року практичного завдання кандидат набрав 73 бали та згідно з рішенням ВККС від 27 грудня 2018 року № 327/зп-18 його допустили до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
24 січня 2019 року ГРД надала ВККС висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності. Цей висновок ГРД затвердила 21 січня 2019 року.
Комісія визначила, що висновок ГРД надійшов з порушенням строку, встановленого Регламентом ВККС, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (з наступними змінами; далі - Регламент), тому ВККС ухвалила рішення надати цьому висновку статус інформації та і в такому статусі його й розглядати.
01 лютого 2019 року ВККС у складі колегії провела співбесіду з кандидатом на посаду судді ОСОБА_1 в межах другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Того самого дня за результатами кваліфікаційного оцінювання ВККС прийняла рішення №151/вс-19, яким ОСОБА_1 визнала таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
З мотивацій цього рішення випливає, що за результатами дослідження інформації ГРД та досьє кандидата ВККС встановила порушення обов`язків декларування, які допустив позивач, а саме щодо:
- доходу дружини за договором безвідсоткової позики у розмірі 300 000 доларів США (2012 рік), 290 000 доларів США (2013 рік) та джерел походження цих позик (2015-2017 роки);
- внесків дружини до статутного капіталу ТОВ «Центр «Сонячне ремесло» у розмірі 750 000 грн та ПП «АМБРА СІМХА» у розмірі 1 600 000 грн (2013 - 2014 роки);
- корпоративних прав дружини у ТОВ «Кананка» із внеском до статутного капіталу у розмірі 10 000 грн (2015 рік);
- доходу дружини у виді заробітної плати, нарахованої ПП «АМБРА СІМХА» у розмірі 7 720 грн (2013 рік) та 28 646 грн (2015 рік);
- чотирьох земельних ділянок кандидата у Канівському районі Черкаської області площею 684 кв. м, 8 360 кв. м, 1 460 кв. м та 4 839 кв. м (2012-2015 роки).
З огляду на ці відомості ВККС виснувала, що кандидат не вживав розумних заходів для того, щоб бути обізнаним про свої майнові інтереси та майнові інтереси дружини, оскільки порушення кандидатом обов`язку декларування майна та майнових прав допущені в різні роки і мали системний характер. При цьому розміри незадекларованого доходу дружини за договором безвідсоткової позики, а також внесків до статутного капіталу ПП «АМБРА СІМХА» та ТОВ «Центр «Сонячне ремесло» були значними.
Такі обставини не підтверджують відповідності поведінки кандидата високим стандартам, дотримання яких слід очікувати від кандидата на посаду судді Верховного Суду, критеріям професійної етики та доброчесності.
За змістом пунктів 5.2.2, 5.3.2 глави 6 розділу II Положення критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам до доброчесності.
Беручи до уваги зазначене, мету кваліфікаційного оцінювання та вимоги щодо відповідності кандидата найвищим стандартам етики та доброчесності, ВККС оцінила ОСОБА_1 за критеріями професійної етики та доброчесності у 0 балів.
Комісія констатувала, що оцінка у 0 балів за критеріями професійної етики та доброчесності є пресічною безумовною підставою для ухвалення Комісією рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Відтак на підставі нульової бальної оцінки за критеріями професійної етики та доброчесності визнала ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
Суд першої інстанції також встановив, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 06 лютого 2019 року у справі № 800/311/17 (провадження П/9901/78/18), залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2019 року (провадження № 11-206заі19), відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВККС про визнання незаконним та скасування рішення Комісії від 03 липня 2017 року про визнання кандидата  ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, та зобов`язання ВККС у пленарному складі розглянути питання щодо визнання його таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у зазначеному суді.
9. Відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 4 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено утворення Верховного Суду, судді якого призначаються за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.
Частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII передбачено, що конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.
Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді затверджується ВККС (частина друга статті 79 Закону № 1402-VIII).
Частиною дев`ятою цієї статті передбачено, що ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.
Згідно із частинами першою та другою статті 81 Закону № 1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній з вимог, визначених частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно.
На посаду судді Верховного Суду за спеціальною процедурою може бути призначена особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 38 цього Закону.
За змістом пунктів 2, 3 частини п`ятої статті 81 Закону № 1402-VIII у межах цієї спеціальної процедури ВККС, окрім іншого, проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді Верховного Суду, який успішно пройшов спеціальну перевірку.
Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Критеріями кваліфікаційного оцінювання за частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
Згідно із частиною першою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
Пунктом 16 розділу ІІІ Положення про порядок встановлено, що дослідження досьє полягає у систематизації, аналізі, зборі, уточненні даних досьє судді (кандидата на посаду судді) з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання.
Згідно з пунктом 20 розділу ІІІ Положення про порядок під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.
Відповідно до частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
У частині третій цієї статті передбачено, що рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
10. Суд першої інстанції, коли ухвалював оспорене рішення, встановив фактичні обставини справи, зіставив їх з положеннями нормативних законодавчих актів, які регулюють процедуру конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Касаційного адміністративного суду у Складі Верховного Суду через проходження стадій кваліфікаційного оцінювання, визначив, чи з порушенням або дотриманням встановленого порядку відбувався вибір позивача на вакантну посаду зазначеного суду, й навів відповідні мотиви на користь ухваленого ним рішення, а також аргументи незгоди з доводами повивача.
Наприклад, суд зазначив, що відповідач, коли приймав рішення про визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, виходив з того, що за критеріями професійної етики та доброчесності кандидат набрав 0 балів, що, своєю чергою, потягло висновок і рішення, який є предметом цього спору.
Підставами для цього рішення стали обставини порушення позивачем обов`язку декларування майна (доходи дружини кандидата у вигляді заробітної плати та у вигляді позики, корпоративні права). Зміст цих підстав, зовнішній прояв та форма вираження відображені в оскарженому рішенні ВККС. Інакше кажучи, з погляду суду, оскаржуване рішення відповідача від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19 містить посилання на визначені законом підстави та мотиви його ухвалення. Із цього суд висновує, що твердження позивача про невмотивованість рішення Комісії про його нездатність здійснювати правосуддя у касаційному адміністративному суді є безпідставними.
Далі суд зазначив, що ОСОБА_1 набрав 66,75 бала за результатами анонімного письмового тестування та 73 бали за виконання практичного завдання. Ці рішення Комісія ухвалила відповідним складом за внутрішнім переконанням її членів з дотриманням конкурсної процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, а також Положення. Рішення містить мотиви його прийняття, його висновки базуються на результатах дослідження матеріалів досьє кандидата на посаду судді, інформації ГРД та пояснень її представника, пояснень позивача, який безпосередньо брав участь у співбесіді.
Суд першої інстанції надав значення тому, що відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності ВККС оцінює за показниками, визначеними у розділі ІІ Положення, прийнятого на виконання вимог частини п`ятої статті 83 Закону № 1402-VІІІ.
Пунктом 4 глави 6 розділу ІІ цього Положення встановлено, що рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту та оцінювання критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критерію професійної етики чи критерію доброчесності.
За змістом пунктів 5.2, 5.3 глави 6 розділу ІІ Положення критерії професійної етики та доброчесності оцінюються у 0 балів за наявності доказів невідповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам доброчесності відповідно.
Як підсумував суд, оцінка у 0 балів за критеріями професійної етики та доброчесності є безумовною підставою для ухвалення ВККС рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам доброчесності відповідно.
Пунктами 1 та 2 глави 6 розділу ІІ Положення передбачено, що встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності.
З погляду суду, викладені обставини підводять до висновку про необґрунтованість доводів позивача стосовно браку відсутності у рішенні ВККС достатньої інформації щодо критеріїв, які вплинули на остаточну оцінку, та щодо нечіткості формулювання оцінки доброчесності.
11. Відхиляючи аргументи позивача про те, що оскаржене рішення ВККС суперечить принципу верховенства права, суд вкотре послався на частину другу статті 19 Конституції України і зазначив, що, реалізовуючи свої повноваження відповідно до  закріпленого у цій конституційній нормі принципу, суб`єкти владних повноважень досить часто мають певну свободу у виборі одного з можливих варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Повноваження ВККС України стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді, як висновує суд з наведених вище нормативних джерел, є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє у національній системі судоустрою. При цьому оцінювання кандидатів відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за встановленими законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції ВККС щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
Здійснення ВККС повноважень щодо проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) ні в якому випадку не може вважатися порушенням принципу верховенства права, оскільки зазначеними повноваженнями ВККС наділена відповідно до Закону № 1402-VІІІ, і відповідно до частини першої статті 88 цього Закону Комісія ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо кандидат на вакантну посаду судді (у нашому випадку позивач) подає до ВККС письмову заяву про участь у конкурсі на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та про проведення кваліфікаційного оцінювання щодо нього (позивача), то такою дією виражає своє вільне волевиявлення на встановлення правовідносин між ним та ВККС. Лише подання відповідної заяви та доданих до неї документів є тим юридичним фактом, що породжує виключно за ініціативою її автора відповідні правові наслідки, стає поштовхом для реалізації ВККС повноважень проводити стосовно кандидата (позивача) кваліфікаційне оцінювання з ухваленням відповідного рішення за результатами такого оцінювання.
ВККС відповідно до частини першої статті 88 Закону № 1402-VІІІ зобов`язана ухвалити одне з рішень: підтвердити або не підтвердити здатність судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, а також мотивувати таке своє рішення. Конкурс на посаду судді, з погляду суду, як і будь-яка подібна процедура, в основі якої стоїть конкурс як відбір та оцінювання певних осіб за встановленими кількісними та якісними критеріями, особливо коли таке оцінювання проводиться визначеним законом колегіальним органом, об`єктивно не може на рівні закону визначити механізм, який дозволить учаснику такого конкурсу передбачити конкретні бали, що будуть ним отримані за результатами завершення такої процедури.
З покликанням на те, що позивач не заперечує як легітимність органу, який проводить конкурс, так і порядок його формування, суд, відповідаючи на доводи позову про відсутність механізму захисту від свавільного втручання, зазначив, що закон, серед іншого, передбачає право особи, яка добровільно вирішила взяти участь у конкурсі на посаду судді, оскаржити рішення ВККС України в судовому порядку.
Послався також на позицію Європейської комісії за демократію через право (доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року (пункти 11, 12 та 45), яка виходить з того, що у першій половині ХХ ст. верховенство права стало надзвичайно спірною концепцією тому, що архітектори «держави загального добробуту» тлумачили заперечення дискреційних повноважень влади, як заперечення ними державного втручання. В умовах суспільства, що стає все складнішим, дискреція розглядається як необхідний чинник прийняття рішень. Від середини ХХ ст. досягнуто порозуміння між концепцією верховенства права та питанням дискреційних повноважень. Дискреція як така була сприйнята. Проте її слід обмежувати буквою та метою закону, яким повноваження надаються, а так само іншими елементами верховенства права, приміром, шляхом забезпечення кожному доступу до справедливих процедур у безсторонньому та незалежному суді та шляхом застосування закону послідовно й однаково до всіх і у спосіб, позбавлений свавільності та не позбавлений здорового глузду.
Європейська комісія за демократію через право зауважує також, що, застосовуючи формулу <…> («відповідність закону»), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) загалом вимагає лише того, щоб владна дія держави спиралася на юридичну норму, існуючий зв`язок між демократією та верховенством права гарантував те, що певні дискреційні повноваження держави щодо обмеження прав людини були визначені законом (див. Case of Iordachi and Others v. Moldova, № 25198/02); … що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон <…>, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь якої такої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
12. Суд першої інстанції визнав безпідставними посилання позивача на те, що ВККС допустила втручання у приватне життя, коли, здійснюючи покладений на неї законом обов`язок кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності, стала з`ясовувати й оцінювати всі аспекти його життя і діяльності, втручатися як у сферу його професійної діяльності, так і оцінювати його морально-етичні якості.
З приводу цих доводів суд послався на пункт 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, у якому зазначено, що, вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.
ЄСПЛ у своєму рішенні від 25 червня 2019 року у справі «Karl-Theodor Zu Guttenberg v. Germany» (заява № 14047/16, пункти 24-30) зазначив, що з огляду на те, що заявник був відомим громадським діячем, він не міг очікувати на такий самий захист його приватного життя, що й приватна особа, невідома для громадськості.
Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) зазначила, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
Відповідно до статей 1, 3 Кодексу суддівської етики, затвердженого XI з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль для того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.
Згідно зі статтями 18-19 цього Кодексу суддя повинен бути обізнаним про свої майнові інтереси та вживати розумних заходів для того, щоб бути обізнаним про майнові інтереси членів своєї сім`ї. Дотримання високих стандартів поведінки означає, що суддя повинен добровільно і свідомо відстоювати доброчесність та незалежність судової влади, що, у свою чергу, зумовлює обов`язок сумлінно, чесно і кваліфіковано виконувати призначення носія судової влади. Він також добровільно приймає на себе обмеження, пов`язані з виконанням ним своїх професійних обов`язків, які унеможливлюють створення умов, що викликатимуть сумніви у доброчесності поведінки судді та його безсторонності, незалежності і об`єктивності. Доброчесна поведінка судді має торкатися всіх сфер його життя, у тому числі й матеріальної (майнової) сфери. До обов`язку як судді, так і кандидата у судді слід віднести обізнаність про свої майнові інтереси та здійснення активних дій щодо вжиття розумних (адекватних) заходів для того, щоб бути обізнаним про майнові інтереси членів своєї сім`ї, виявляючи повагу до законів і лояльність до публічних фінансових інтересів держави. 
Важливим питанням у декларуванні доходів є доброчесність щодо майнових прав та обов`язків подружжя стосовно спільного і роздільного майна та надання відомостей про взаємне утримання і центр життєвих інтересів. Незважаючи на те, що нормативно-правові акти не передбачають зустрічного обов`язку членів сім`ї в обов`язковому порядку надати декларанту відомості фінансового-майнового характеру, розумність заходів для обізнаності про майнові інтереси членів родини включає в себе можливість звернення судді до компетентних органів (у разі відмови членів родини надати інформацію щодо фінансово-майнових інтересів і податкових зобов`язань) про отримання відповідних даних в установленому порядку.
У межах оцінки відповідності кандидата на посаду судді Верховного Суду на відповідність критеріям професійної етики та доброчесності перевірці підлягають, зокрема, відомості, наведені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру та декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у контексті дотримання кандидатом вимог Кодексу суддівської етики.
13. Суд першої інстанції, мотивуючи необґрунтованість доводів позивача стосовно того, що відповідач не повинен враховувати та використовувати висновок ГРД для кваліфікаційного оцінювання через те, що подібний висновок був визнано протиправним та скасований у судовому порядку у справі № 826/2268/18, послався на те, що за частиною першою статті 87 Закону № 1402-VIII з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД, яка відповідно до частини шостої цієї статті: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Комісії висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.
ГРД лише сприяє Комісії в питаннях оцінювання і не може виносити остаточного рішення щодо професійної етики та доброчесності. Висновок ГРД є інформацією, яка міститься в досьє кандидата і підлягає дослідженню Комісією з-поміж інших даних при оцінці показників критеріїв професійної етики та доброчесності.
Згідно зі статтею 85 Закону № 1402-VIII формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) здійснюються у порядку, визначеному ВККС після консультацій із Радою суддів України. Суддівське досьє (досьє кандидата на посаду судді) є відкритим для загального доступу на офіційному веб-сайті ВККС, за винятком випадків, установлених цією статтею.
Порядок формування і ведення суддівського досьє, затверджений рішенням ВККС від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16 (далі - Порядок формування), передбачає, зокрема, що суддівське досьє формується і ведеться з метою використання інформації стосовно судді відповідно до Закону № 1402-VIII.
Зміст суддівського досьє становить сукупність визначеної Законом № 1402-VIII інформації про загальні відомості стосовно судді, відомості та документи, пов`язані з кар`єрою судді, ефективність здійснення суддею судочинства, про дисциплінарну відповідальність судді, відповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, а також іншої інформації щодо відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання (пункт 2.1 Порядку).
Висновок ГРД підлягає включенню до суддівського досьє невідкладно після його надходження до Комісії (пункт 4.20 Порядку).
Закон № 1402-VIII та Порядок формування визначають обов`язок ВККС використовувати та зберігати у суддівському досьє та досьє кандидата на посаду судді висновок ГРД і не містять положень про можливість вилучення висновку ГРД із суддівського досьє та досьє кандидата на посаду судді.
Далі суд наголосив, що законодавство, яке визначає порядок проведення конкурсу на посаду судді Верховного Суду, передбачає, що ГРД має право лише збирати, аналізувати й перевіряти інформацію, що стосується доброчесності та професійної етики суддів. Оцінювання судді (кандидата на посаду), зокрема оцінка його професійних знань і компетентності, моральної, етичної та психологічної доброчесності, - це завдання органу, якому доручено проводити оцінювання (ВККС). Висновок ГРД може стосуватися лише встановлення (констатації) відповідності особи критеріям професійної етики та доброчесності суддів і кандидатів на посаду судді.
При цьому аналіз повноти декларування кандидатом на посаду судді речових прав на майно запроваджений виключно для оцінки доброчесності в межах установленої законом спеціальної процедури призначення на посаду судді Верховного Суду особи, яка підтвердила здатність здійснювати правосуддя у цьому суді за результатами кваліфікаційного оцінювання.
Інформація, на підставі якої Комісія дійшла висновку про невідповідність позивача критеріям професійної етики та доброчесності є загальнодоступною та міститься у відкритих джерелах. Зокрема, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, опубліковані на сайті НАЗК, а декларації про майновий стан, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру кандидата розміщені у його суддівському досьє на сайті ВККС України.
Відтак суд підсумував, що оскаржене рішення ВККС рішення ґрунтується не тільки на інформації ГРД.
Понад те, обставини, що стали підставою для визнання позивача таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, вже були предметом розгляду у справі № 800/311/17 (П/9901/78/18) за позовом позивача до ВККС про визнання незаконним та скасування рішення Комісії від 03 липня 2017 року про визнання позивача таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
14. Суд визнав необґрунтованими доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення ВККС через відсутність у ньому інформації про бал, отриманий позивачем за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, оскільки визнання Комісією цим рішенням ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя, свідчить про те, що останній за критерієм професійної етики та доброчесності був оцінений у 0 балів. Водночас за наявності негативного висновку ГРД та за відсутності необхідної кількості голосів членів ВККС (11) на користь позивача останній не міг бути оцінений за критерієм професійної етики та доброчесності у більшу за 0 кількість балів.
Суд ще раз наголосив, що оцінка у 0 балів за критеріями професійної етики та доброчесності є безумовною підставою для ухвалення ВККС рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) вимогам професійної етики та/або вимогам доброчесності відповідно.
15. Мотивуючи незгоду з твердженнями позивача про те, що перегляд висновків ГРД має відбуватися в кількості не менше 11 осіб, оскільки саме така кількість передбачена законом, а рішення прийнято в складі колегії з трьох осіб, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до частини першої статті 88 Закону  № 1402-VIII якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.
Відповідно до частини третьої статті 94 Закону № 1402-VIII організаційними формами діяльності ВККС України є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії - залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом Комісії.
Колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії (частина четверта статті 94 Закону № 1402-VIII).
Згідно з пунктом 5 розділу ІІІ Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затвердженого рішенням Комісії від 02 листопада 2016 року № 141/зп-16, авторозподіл матеріалів кваліфікаційного оцінювання для доповіді члену Комісії здійснюється на етапі «Дослідження суддівського досьє та співбесіда».
Відповідно до частини четвертої статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії Комісії ухвалюють свої рішення від імені Комісії, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
За змістом пункту 6.2 розділу VI зазначеного вище Положення ВККС ухвалює рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання кандидатів, у якому зазначає, зокрема, склад колегії, яка буде проводити оцінювання.
За пунктом 3 розділу цього І Положення кваліфікаційне оцінювання проводиться Комісією у складі, визначеному рішенням Комісії.
З посиланням на системний аналіз наведених норм суд узагальнив, що частина перша статті 88 Закону № 1402-VIII встановлює імперативний порядок лише для підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді в разі наявності негативного висновку ГРД. Саме для ухвалення такого остаточного рішення необхідно проводити пленарне засідання Комісії.
Натомість рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді ухвалюється колегією ВККС у складі, визначеному рішенням Комісії для відповідного кваліфікаційного оцінювання, незалежно від наявності чи відсутності висновку ГРД.
Кваліфікаційне оцінювання позивача здійснювала колегія членів ВККС, яку відповідач визначив з дотриманням вимог Закону № 1402-VIII та Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді. Рішення підписав увесь склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання.
Відтак суд виснував про відсутність порушення ВККС процедури прийняття оскаржуваного рішення Комісії та про необґрунтованість тверджень позивача про ухвалення цього рішення її неповноважним складом.
16. Підсумовуючи, суд першої інстанції зазначив, що подані документи, фактичні обставини, покладені в основу обґрунтування позовних вимог, їх з`ясування та всебічне і повне дослідження, дають підстави визнати, що оскаржені дії та рішення ВККС від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19 про визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, відповідають статті 19 Конституції України та статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також іншим вимогам закону, а звідси - не можуть бути визнані судом протиправними та таким, що підлягають скасуванню.
У своєму висновку суд виокремив думку про те, що вимога позивача про зобов`язання ВККС завершити кваліфікаційне оцінювання кандидата ОСОБА_1 на посаду судді у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду шляхом зобов`язання Комісії у пленарному складі розглянути питання щодо визнання кандидата ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, є похідною від вимоги про визнання дій протиправними та скасування рішення ВККС від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19, тому її задоволення залежить від задоволення чи відмови у задоволенні основних вимог. Оскільки основні позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно, не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога.
До сказаного суд також додав, що результат розгляду цієї справи має значення виключно для окремого конкурсу і в жодному разі не може впливати на професійну кар`єру позивача в майбутньому, зокрема, його участі в інших конкурсах.
17. Велика Палата Верховного Суду в аспекті наведеного нормативного регулювання спірних правовідносин, обсягу та змісту встановлених фактичних обставин справи вважає слушними висновки суду першої інстанції у цьому спорі, а рішення - законним, обґрунтованим, вивіреним; воно не видається явно несправедливим.
Суд встановив фактичні обставини справи в об`єктивно необхідному й можливому обсязі, правильно визначив їх належність до спору, встановив і застосував нормативні положення, які регулюють спірні правовідносини, визначив суть (предмет) спору та/або стверджуване порушення права чи інтересів позивача, дослідив і з`ясував фактичну та юридичну природу спору й ухвалив відповідне оскаржене судове рішення. У цьому акті суд мотивував своє рішення й навів мотиви незгоди на доводи позовної заяви ОСОБА_1 .
Велика Палата Верховного Суду не виявила ознак того, що правові висновки оскарженого рішення не відповідають точному змісту норм матеріального права або були сформульовані на підставі невідповідних матеріальних норм права, які потрібно було б застосувати, або суперечили загальним принципам (засадам) добору суддів на вакантну посаду судді через конкурс шляхом кваліфікаційного оцінювання.
Не виявлено порушень норм процесуального права, які істотно вплинули на повноту, всебічність, об`єктивність та законність судового рішення.
Доводи апеляційної скарги за змістом, суттю, спрямованістю фактично схожі з доводами позовної заяви. Вони не містять суджень чи аргументів, які б не були предметом судового розгляду справи по суті та на які б не було наведено відповідної мотивації про їхню безпідставність чи які б давали реальні, самоочевидні підстави для втручання й ухвалення нового, протилежного за значенням судового рішення. Своєю чергою, це дає підстави виснувати, що апеляційна скарга не містять вагомих й обґрунтованих підстав для визнання оскарженого рішення суду першої інстанції, який погодився з рішення ВККС від 01 лютого 2019 року № 151/вс-19, незаконним і необґрунтованим.
Не дають приводів для визнання протиправним і скасування рішення ВККС й інші зазначені в скарзі аргументи позивача, оскільки вони не применшують і не змінюють основних правових висновків та мотивів рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у цьому рішенні.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє через адвоката Кравця Ростислава Юрійовича, слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року - без змін.
18. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статями 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 04 листопада 2019 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. С. Князєв
Суддя-доповідач                                                                   М. І. Гриців
Судді:                                    Т. О. Анцупова                                           К. М. Пільков
В. В. Британчук                                          О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов                                              В. В. Пророк
І. В. Григор`єва                                          Л. І. Рогач
В. І. Данішевська                                      О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна                                            В. М. Сімоненко
Л. Й. Катеринчук                                      І. В. Ткач
Г. Р. Крет                                                     С. П. Штелик
Л. М. Лобойко