Дата документу 16.03.2021 Справа № 334/8145/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/8145/17        Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/29/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» березня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 остаточно зазначив, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до відповідача щодо відновлення сплати пенсії з 01 квітня 2010 року у зв`язку з пропуском шестимісячного процесуального строку подання адміністративного позову, який був обрахований судом з дати прийняття Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, а не з моменту, коли він дізнався про порушення своїх прав.
Протягом 2015 - 2017 років він оскаржував постанову суду першої інстанції від 24 вересня 2015 року але всі його скарги не розглядалися по суті з різних причин. 
Вважав, що його законні права на відновлення отримання пенсії з 07 жовтня 2009 року, передбачені Рішенням Конституційного Суду України № 25- рп/ 2009 від 07 жовтня 2009 року, Постановою Верховного Суду України від 12 травня 2015 року №21-180а15 та на відшкодування матеріальної і моральної шкоди згідно з ст. ст. 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини до ходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 2 ч. 2 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23, ст. 1173, 1192 ЦК України залишаються порушеними стосовно відшкодування матеріальної і моральної шкоди від неправомірних дій та бездіяльності відповідача, тому у нього збереглось право на подання позову до відповідача щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з урахуванням виплачених відповідачем сум згідно постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року.
Він звернувся до відповідача із заявою від 04 липня 2017 року про сплату йому суми відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 1032601,97 грн., але листом від 03 серпня 2017 року йому було відмовлено.
Вважав, що має право на стягнення з відповідача на його користь суми невиплачених пенсій з врахуванням сплати пенсії за шість місяців після виїзду з України з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року (63 місяці) в розмірі 95360 грн., суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01 квітня 2010 року по цей час 453,5% відповідно ст. 1-8 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 204547,20 грн., матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1360079,20 грн. та моральної шкоди в розмірі 40000 грн., а всього 1 699 986,40 грн.
На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної йому незаконною несплатою пенсії у період часу з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року в розмірі 1 699 986,40 грн. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду про те, що його позовні вимоги вже розглянуті у справі №334/6093/15, про обмеження періоду початку неправомірних дій відповідача датою звернення з позовом, доведеність розміру позовних вимог та наявності вини відповідача, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2015 року у справі №334/6093/15-а позивачу з 02 липня 2015 року поновлено виплату пенсії з перерахунком, доплата перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, вже існує рішення суду, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про нарахування та сплату пенсії за період з 01 квітня 2010 року по 01 липня 2015 року залишено без розгляду, оскільки відсутня сума нарахованої та несвоєчасно виплаченої пенсії, то відсутні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів, позивачем не надано доказів реальної можливості отримання доходу, завдання йому матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи підтверджено, що 24.03.2000р. ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком, виплата якої була припинена у зв`язку із його виїздом на постійне проживання до Ізраїлю. 

У вересні 2009 року позивачеві була виплачена пенсія за шість місяців наперед перед від`їздом за кордон (з жовтня 2009року по березень 2010 року).

02.07.2015р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

Згідно з відповіддю начальника Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя ОСОБА_1 відмовлено у поновленні виплати пенсії згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, та п. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки він фактично постійно проживає за межами України в Ізраїлі, реєстрація місця проживання на території України відсутня та в зв`язку з відсутністю механізму виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення.

27.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми матеріальної та моральної шкоди, в якому просив зобов`язати УПФУ нарахувати (з належним перерахунком) та сплатити йому невиплачену своєчасно пенсію з 01 квітня 2010 року по теперішній час та продовжувати нараховувати і сплачувати йому належну пенсію безстроково та відшкодувати йому за рахунок відповідача матеріальну і моральну шкоду у розмірі 134576,00грн., що складаються з 96348,00грн - середній рівень інфляції за час несплати пенсії, 18228,00грн. – сума не отриманого доходу у випадку вкладу пенсії, 20000грн. – моральна шкода.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а (провадження 2-а/334/130/15) позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з 02.07.2015 року. 
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком із перерахунком її розміру у передбаченому п.15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02.07.2015 року. Позовні вимоги щодо нарахування та сплати ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2010 по 01.07.2015 року - залишено без розгляду. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2015 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 залишено без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.02.2016 касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Верховного Суду України від 05.07.2016 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвал Вищого адміністративного суду України від 18.01.2016 та 09.02.2016 повернуто.

На виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а ОСОБА_1 , починаючи з 02.07.2015 року було поновлено виплату пенсії за віком із перерахунком її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Доплата по перерахунку за період з 02.07.2015 року по 30.09.2016 року у сумі 18 216,10 грн. перерахована у жовтні 2016 року на особистий рахунок позивача, який відкритий в AT «Ощадбанк», що підтверджується листом об`єднаного управління від 03.08.2017року № 229/В-9.

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою, в якій просив перерахувати на його рахунок суму матеріальної та моральної шкоди.

Листом об`єднаного управління від 03.08.2017 року № 229/В-9 позивачу на його звернення повідомлено, що підстав для виплати матеріальної та моральної шкоди немає.

ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на його користь матеріальної шкоди, яка складається з суми невиплачених пенсій (з урахуванням сплати пенсії за 6 місяців після виїзду з України) з 01.04.2010 р. по 01.07.2015 р. (63 місяці) в сумі 95360,00 грн., суми упущеної вигоди в результаті інфляції за період з 01.04.2010 р. по час звернення до суду 453,5% відповідно ст. 1-8 Закону України від 19.10.2000 р. №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 204547,20 грн., матеріальної шкоди з урахуванням інфляції за весь період порушення прав в сумі 1360079,20 грн., а також моральної шкоди в розмірі 40000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги були розглянуті Ленінським районним судом м. Запоріжжя в постанові від 24 вересня 2015 року у справі №334/6093/15-а провадження №2-а/334/130/15.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року по справі № 334/6093/15-а (провадження 2-а/334/130/15) позовні вимоги щодо нарахування та сплати ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2010 по 01.07.2015 року - залишено без розгляду. 
Окрім того, вказаною постановою вирішувались позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 96 348,00грн - середній рівень інфляції за час несплати пенсії, 18 228,00грн. – сума не отриманого доходу у випадку вкладу пенсії, 20 000грн. – моральна шкода, які не є тотожними вимогам у цій справи.

З огляду на зазначене, вказаний висновок суду першої інстанції в цій частині є помилковим.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"№ 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 107 Закону № 1058-IV пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3.3. цього Рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Отже, в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Однак відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Вказану правову позицію відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважив, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 1175 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними. 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду.

Наявність усіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника: якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність своєї вини. Для виникнення обов`язку відшкодування шкоди ступінь вини порушника значення не має.

Встановлені у статті 1166 ЦК України умови відшкодування шкоди поширюється на всі норми, що входять до глави 82 ЦК України, тією мірою, в якій їх не змінюють спеціальні правила, передбачені окремими статтями цієї глави. Названі умови разом із фактом заподіянням шкоди є підставами й юридичної відповідальності, вони утворюють одночасно і склад правопорушення.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Частина перша статті 1166 ЦК України містить пряму вказівку на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог вказував на незаконність дій органу Пенсійного фонду України щодо безпідставної невиплати йому пенсії внаслідок чого йому завдано майнову шкоду у вказаному розмірі.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів визнання в порядку адміністративного судочинства неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо відмови поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.04.2020 року та зобов`язання поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком.

Залишення таких вимог без розгляду не позбавляє особа права на повторне звернення.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач по суті не погоджується з невиплатою йому пенсії, однак просить стягнути шкоду, завдану йому діями відповідача у розумінні положень статті 1166 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо вимог ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії за віком з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 суд зазначив, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачеві, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає,що такі вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження розміру його позовних вимог. Розрахунок шкоди здійснений, виходячи з розміру пенсії 1440 грн., проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження такого розміру пенсії ОСОБА_1 у цей період.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ЦК України передбачає, що відшкодування шкоди здійснюється в передбаченому законом порядку.

В той же час, на даний час відсутній передбачений спеціальним Законом порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаної з несплатою пенсії, позовні вимоги про стягнення якої заявлені ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.
Також, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки, як було встановлено апеляційним судом, вказані обставини позивачем не доведені, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у зазначеній частині. 

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська

       І.В. Кочеткова