ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Харків

Справа № 644/1238/20
Провадження № 22-ц/818/760/21; 22-ц/818/1000/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Кругової С.С.,
суддів                        Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 

апеляційні скарги  ОСОБА_2  на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 7 вересня 2020 року та на додаткове рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2020 року (суддя першої інстанції Мартинова О.М.),-

у цивільній справі за позовом про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 липня 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1016.

Позов мотивований тим, що вона знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2003 року. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що шлюб з відповідачем фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визначити спосіб його участі у вихованні і спілкуванні з дітьми, об`єднавши заявлені вимоги з первісним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 7 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 в прийнятті зустрічного позову до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення способу участі одного з батьків у вихованні дітей, з первісним позовом.

Ухвала суду мотивована тим, що суд дійшов висновку, що сумісний розгляд вказаних позовів є недоцільним, оскільки вимоги за позовами мають різний предмет доказування.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 7 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1016.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємостосунки подружжя, а саме, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини, вважав необхідним шлюб розірвати, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 вересня 2020 року доповнено рішення від 7 вересня 2020 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовна заява містить вимогу немайнового характеру про розірвання шлюбу, за яку позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України повинен бути стягнутий з відповідача на користь позивача, враховуючи результат вирішення справи.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_2 звернувся з апеляційними скаргами, у яких просив скасувати судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а також відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 840,80 грн. за додатковим рішенням.

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що воно є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначені та не доведені мотиви розірвання шлюбу, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, не вказано прізвище, яке залишиться позивачу після розлучення, тому вважає, що позовні вимоги за цих умов задоволенню не підлягають. Також звертав увагу на те, що судом у рішенні не вказано причини фактичного припинення шлюбу, досягнення сторонами згоди у питанні проживання, утримання та виховання дітей, що є порушенням їх прав, а також резолютивна частина не містить дати реєстрації шлюбу.

Зазначає, що з цих підстав ним було заявлено зустрічний позов про визначення участі у вихованні дітей у прийнятті якого судом було протиправно відмовлено ухвалою від 7 вересня 2020 року, на підставі чого ОСОБА_2 в апеляційній скарзі виклав свої заперечення на ухвалу.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що ним було заявлено зустрічний позов, у якому він зазначав мотиви розірвання шлюбу та ставив питання щодо визначення способу участі у вихованні дітей. Судом було відмовлено у прийнятті зустрічного позову та додатковим рішенням стягнуто всю суму судового збору, проте відповідач вважає, що оскільки розлучення відбулось з вини позивача, тоді як він намагався врегулювати вирішення спору мирним шляхом, то судовий збір стягненню з нього не підлягає з урахуванням положень п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України.

Відзиву на апеляційні скарги в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходили. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню зі зміною судового рішення, апеляційна скарга на додаткове рішення суду не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 19 липня 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1016 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 19 липня 2003 року).

Від шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 31 травня 2005 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 02 жовтня 2014 року).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір, суд, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони не ведуть спільне господарство, поновлення шлюбно-сімейних відносин та збереження сім`ї сторін є неможливим та суперечить інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, у ньому зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, причини фактичного його припинення, обґрунтовані висновки з приводу заявлених вимог та їх правове обґрунтування.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог закону та нормам матеріального права.

Судом також враховано, що у відповідності до вимог статті 111 СК України судом першої інстанції було вжито заходи щодо збереження шлюбу з наданням сторонам строку на примирення, після завершення якого встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені остаточно, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, з урахуванням того, що остання послідовно наполягала на розірванні шлюбу.

Оскаржуване судове рішення містить причини фактичного його припинення, обґрунтовані висновки з приводу заявлених вимог.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача, а відмова суду у розірванні шлюбу могла б свідчити про примушування ОСОБА_1 до шлюбу проти її волі.

Щодо заперечень на ухвалу суду від 7 вересня 2020 року, якою відмовлено у прийнятті зустрічного позову з первісним позовом слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Так, ухвалою суду від 23 квітня 2020 року, яку відповідач отримав 6 травня 2020 року, встановлено 15-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву. Зустрічний позов відповідачем подано лише у вересні 2020 року.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред`явлені позови мають різний предмет доказування. 

Підстави передбачені у ст.193 ЦПК України для об`єднання позовів відсутні, оскільки вони не є похідними один від одного, а їх окремий розгляд не виключає повного або часткового задоволення первісного позову.

Слід враховувати, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України), тобто вирішення вищевказаних вимог в окремих провадженнях не суперечить закону, адже не залежать одна від одної.

Також, судова колегія зазначає, що розгляд позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення способу спілкування з дітьми в одному провадженні ускладнило б вирішення справи та призвело б до її затягування, чим порушувались вимоги ст. 210 ЦПК України щодо строків розгляду справи, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення способу спілкування з дітьми доцільно було розглядати окремо, оскільки від вирішення вказаного питання залежав своєчасний та правильний розгляд вимог.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку, що ухвала суду від 7 вересня 2020 року постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, на яку посилався відповідач в апеляційній скарзі, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. 

Так, позовні вимоги, за які позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., були задоволені у повному обсязі, на підставі цього судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як вірно зазначив суд першої інстанції та правильно вирішив питання розподілу судових витрат. 

Згідно п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, статтею 111 СК України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідачем в межах розгляду справи було подано до суду заяву про надання строку для примирення, що є процесуальним правом сторони відповідача, пов`язаним з його вільним волевиявленням. Матеріали справи не містять доказів, що звернення відповідача із вказаною заявою потягло за собою сплату ним будь-яких судових витрат або свідчення щодо інших засобів досудового врегулювання ним спору. Звернення із зустрічним позовом не відноситься до способів врегулювання спору мирним шляхом, а ініціювання позову про розірвання шлюбу, проти якого відповідач заперечував, не є підставою для застосування п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України.

Отже, щодо посилання відповідача на п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України як на підставу звільнення його від стягнення з нього судового збору, оскільки ним вживалися заходи мирного врегулювання спору, а розлучення відбулось з ініціативи позивача, слід зазначити, що вказані доводи не відповідають вимогам закону та для їх задоволення немає правових підстав.

Щодо інших доводів апеляційної скарги на рішення суду в частині не вирішення судом питання щодо прізвища позивача після розірвання шлюбу, не зазначення у резолютивній частині дати реєстрації шлюбу, слід зазначити таке.

Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Право подружжя після розірвання шлюбу взяти своє дошлюбне прізвище або залишити шлюбне належить йому при розірванні шлюбу як під час судового розгляду, так і в органі реєстрації актів цивільного стану.

Якщо шлюб між сторонами розривається в судовому порядку, а питання про повернення дошлюбного прізвища стороною не ставиться, і такий висновок не міститься в резолютивній частині рішення, орган реєстрації актів цивільного стану не може змінити прізвище на вимогу одного із подружжя в момент реєстрації розірвання шлюбу.

Таким чином, зміна шлюбного прізвища на дошлюбне або залишення на шлюбному прізвищі залежить виключно від волевиявлення особи, яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне.

Судом згідно чинного законодавства позов вирішується в межах заявлених вимог, позивачем питання щодо зміни прізвища не ставилося, тому в судовому порядку не вирішувалося. За виникнення потреби, сторона не позбавлена можливості вирішити вказане питання в подальшому.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що судом не взято до уваги неналежне обґрунтування позову, у якому не вказано також питання щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, оскільки вказані вимоги не були предметом позову. За наявності спору щодо утримання чи виховання дітей, він може бути вирішений окремо в загальному порядку. Позовні вимоги мотивовані позивачем відповідно до свого бачення та з мотивів, які позивач вважав доцільними, на що суд не може впливати, а лише надає цьому відповідну правову оцінку.

Також, судом першої інстанції дійсно не було вказано у резолютивній частині дату розірвання шлюбу, яка була зазначена у позовних вимогах ОСОБА_1 , тому, судова колегія вважає за необхідне в порядку ст.376 ЦПК України змінити рішення суду в цій частині, доповнивши резолютивну частину вказаними відомостями, а саме датою укладення шлюбу між сторонами – 19 липня 2003 року.
       
Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду по суті розгляду спору, рішення суду першої інстанції постановлені з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені у рішеннях суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.375 ЦПК України вважає за необхідне залишити додаткове рішення суду від 25 вересня 2020 без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду від 7 вересня 2020, відповідно до положень ст.376 ЦПК України вважає за необхідне змінити шляхом доповнення абзацу другого резолютивної частини датою укладення шлюбу між сторонами, а саме «19 липня 2003 року».

Керуючись, ст. ст. 294, 315, 352, 362, 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на додаткове рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2020 року – залишити без задоволення.

Додаткове рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 вересня 2020 року – залишити без змін.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 7 вересня 2020 року – задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 7 вересня 2020 року – змінити.

Зазначити в другому абзаці резолютивної частини рішення дату «19 липня 2003 року».

В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        С.С. Кругова

Судді                                                                                Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

повний текст постанови 
складено 20 січня 2021 року