ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1901/21 Справа № 183/2035/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна  Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря   - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,- 
ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року позивач звернулася з вищезазначеним позовом. В обгрунтування уточненого позову позивач посилалась на те, що з 04 серпня 2007 року по 18 жовтня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період шлюбу, а саме 11 березня 2011 року вони набули у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона разом із донькою проживала у спірній квартирі, а відповідач проживав окремо, однак з лютого 2020 року ОСОБА_1 повернувся проживати до цієї квартири, заперечуючи її право спільної власності та, оскільки взаємної згоди між ними не досягнуто, позивач просив поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, а іншу частину визнати у власності відповідача.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Поділено майно подружжя наступним шляхом: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, загальною площею 63,2 м2, житловою площею 48,1 м2, у тому числі: 1-а кімната 16,9 м2, 2-а кімната 13,5 м2, 3-я кімната 17,7 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральні (сполученої) 0,9 м2, ванної кімнати площею 2,0 м2, коридору 5,0 м2, вбудованої шафи площею 0,3 м2, балкону (тераси) 0,9 м2, висота приміщень 2,5 м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, загальною площею 63,2 м2, житловою площею 48,1 м2, у тому числі: 1-а кімната 16,9 м2, 2-а кімната 13,5 м2, 3-я кімната 17,7 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральні (сполученої) 0,9 м2, ванної кімнати площею 2,0 м2, коридору 5,0 м2, вбудованої шафи площею 0,3 м2, балкону (тераси) 0,9 м2, висота приміщень 2,5 м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 875,96 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, скористалася та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 04 серпня 2007 року по 18 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
11 березня 2011 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу жилої квартири АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А. Г., зареєстрований у реєстрі за № 1-255.
Згідно з розпорядженням виконуючого обов`язки голови Новомосковської міської ради секретаря Горошка С. Г. від 19 лютого 2016 року № 61-р "Про здійснення заходів з декомунізації у м. Новомосковську", вул. Комсомольська у м. Новомосковськ перейменована на вул. Паланочна.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 10 лютого 2011 року, квартира розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, загальною площею 63,2 м2, житловою площею 48,1 м2, у тому числі: 1-а кімната 16,9 м2, 2-а кімната 13,5 м2, 3-я кімната 17,7 м2, кухні площею 6,0 м2, вбиральні (сполученої) 0,9 м2, ванної кімнати площею 2,0 м2, коридору 5,0 м2, вбудованої шафи площею 0,3 м2, балкону (тераси) 0,9 м2, висота приміщень 2,5 м.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховував те, що спірне майно є неподільною річчю, позивачем заявлені вимоги про поділ майна шляхом визначення ідеальних часток, проти чого відповідач не заперечував, наявність будь-якої домовленості або шлюбного договору між сторонами судом не встановлено, а тому суд прийшов до висновку, що частки сторін в цьому майні слід визнати рівними і кожному з них належить по 1/2 частці майна, набутого в шлюбі. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що ним за власні кошти, які не були спільною власністю подружжя та були отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала відповідачу на праві приватної власності, була придбана спірна квартира АДРЕСА_2 . У зв`язку з чим апелянт вважає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Здійснення права спільної сумісної власності врегульовано статтею 63 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як роз`яснено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Безпідставними є посилання апелянта на внесення ним особистих коштів при придбанні спірної квартири, оскільки, враховуючи те, що вказані кошти не були подаровані особисто ОСОБА_1 , а використані в інтересах сім`ї, а тому кошти є спільним сумісним майном подружжя.
Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Також, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно договору купівлі-продажу від 01.12.2010 року квартира АДРЕСА_3 , яка була отримана апелянтом в дар від його бабусі ОСОБА_6 , за домовленістю сторін була продана ОСОБА_7 за 65 101 грн. 00 коп. (а.с. 61).
Згідно договору купівлі-продажу від 11.03.2011 року спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_1 , за згодою його дружини ОСОБА_2 , за 84 157 грн. 00 коп. (а.с. 55).
Таким чином, коштів, отриманих від продажу подарованої апелянту квартири, було не- достатньо для купівлі спірної квартири, що спростовує доводи апелянта, що вона придбавалась виключно за його власні кошти. В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтвердив, що недостатні кошти витрачались з сімейного бюджету сторін по справі. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення суду в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи, враховуючи презумпцію спільної власності подружжя.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова