ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3349/20                                        Головуючий суддя І інстанції Попов О. Г.
Провадження № 22-ц/818/894/21                                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» - адвоката Бусуєк Лади Афанасіївни на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року, ухвалене у  складі головуючого судді Попова О.Г., по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, моральної шкоди,

встановив:

27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що до 07.05.2020 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «ЛКМЗ». Через невиконання відповідачем умов Колективного договору на 2019 рік у частині оплати праці, визначених п.5.21, виплачувати заробітні плату щомісячно, 7 числа - кінцевий розрахунок за попередній місяць і 22 числа - аванс місяця що триває, за власної ініціативи він розірвав безстроковий трудовий договір з власником, за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Його представником, з метою витребування детальної інформації, необхідної для захисту його трудового права, 30.06.2020 року подано адвокатський запит, відповідь на який не надійшла. 
Зазначив, що у ТОВ «ЛКМЗ» перед ним, станом на 07.05.2020 року, рахується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 43966,21 грн. Середню заробітну плату він обрахував за чинним Порядком обчислення середньої заробітної палати, затвердженим Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, врахувавши кількість робочих днів в останні два місяці перед звільненням, в сумі 9105,76 грн. Таким чином, відповідач у період з 07.05.2020 року по цей час, за відпрацьовані січень-травень 2020 року, заборгував йому виплату заробітної плати в сумі 43966,21 грн., вихідну допомогу в сумі 27317,28 грн. (9105,76 х 3 = 27317,28) та компенсацію, пов`язану з затримкою її виплати в сумі 20108,55 грн. (9105,76 : 24x53- 20108,55), а всього 91392,04 грн. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зазначив, що з вини відповідача йому завдано моральну шкоду, оскільки через протиправну поведінку щодо нього та членів його сім`ї він переніс та переносить сильні душевні страждання, залишаючись без засобів існування. 
На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточненої позовної заяви 15.09.2020 року ОСОБА_1 остаточно просив суд стягнути з відповідача ТОВ «ЛКМЗ» на його користь заборгованість у виплаті заробітної плати за період січня - травня 2020 року, вихідну допомогу та компенсації і доплати за час затримки у виплаті заробітної плати, за невикористану (невикористані) відпустки, за характер роботи, у сумі 91392,04 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь ОСОБА_1 ,  заборгованість із заробітної плати та вихідної допомоги в сумі 33937 гривень 17 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 08 травня 2020 року по 30 вересня 2020 року в сумі 29209 гривні 44 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» судовий збір у розмірі 840,80 гривень на користь держави.
Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року у мотивувальній частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року абзац щодо розподілу судових витрат викласти у наступній редакції: «Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягнути з позивача на користь держави судові витрати за вимогу про стягнення моральної шкоди пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 336,32 грн., а також з відповідача на користь держави судові витрати за вимоги про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 840,80 грн., моральної шкоди в розмірі 504,48 грн.».
У резолютивній частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року:
- четвертий абзац викласти у такій редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» судовий збір у розмірі 1345,28 гривень на користь держави»;
- доповнено після абзацу четвертого новим абзацом п`ятим такого змісту: «Стягнути з позивача судовий збір у розмірі 336,32 грн. на користь держави, у зв`язку з цим абзаци п`ятий - одинадцятий вважати відповідно абзацами шостим - дванадцятим.
В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» - адвокат Бусуєк Л.А. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати-8849,06 грн (розмір визначено з урахуванням 18% податок на дохід фізичних осіб та 1,5 % військовий збір) на 21.10.2020; вихідну допомогу у розмірі 13806,80 грн (розмір визначено з урахуванням 18% податок на дохід фізичних осіб та 1,5 %); середній заробіток за час затримки, з урахуванням, що середньогодинна заробітна плата становить 58,14 грн та підприємство працює у режимі неповного робочого часу відповідно до графіку встановленого наказом №271 від 30.09.2019, що станом на 02.11.2020 становить (58,14*29)=1357,28 грн. (розмір визначено з урахуванням 18% податок на дохід фізичних осіб та 1,5 %), відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди.
Вказала, що судом без додержання вимог ст.ст.175,177 прийнято позов до розгляду, судом при вирішенні щодо сплати позивачем судового збору, з урахуванням поданої 15.09.2020 уточненої позовної заяви, позивачем не сплачено судовий збір за інші заявлені позовні вимоги. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, на постанову Верховного суду від 26.04.2018 року у справі №162/941/16-ц. Апелянт також вказує, що посилався на вказані обставини у відзиві на позовну заяву. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону в редакції, що була чинна на час звернення позивача до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою підлягає сплаті судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою підлягав сплаті судовий збір за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог 15.09.2020 до суду першої інстанції заявлено вимоги: стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення вихідної допомоги та компенсації і доплати за увесь час затримки у виплаті заробітної плати, за невикористані відпустки, за характер роботи, суму 91392,04 грн. та стягнення моральної шкоди у сумі 5000 грн. Позивач заявив декілька позовних вимог, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. На підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»  передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, за інші позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги та компенсації і доплати за увесь час затримки у виплаті заробітної плати, за невикористані відпустки, за характер роботи, суму 91392,04 грн. та стягнення моральної шкоди у сумі 5000 грн. ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору. Тому, за подання уточненої позовної заяви позивачу необхідно було сплатити судовий збір у наступному розмірі (840,80*2)=1681,60 грн. Однак з цього приводу суд першої інстанції рішення не ухвалював.
Зазначила, що судом було розглянуто позов, не зважаючи на подання нею до суду телефонограми про неможливість бути присутнім у судовому засіданні, призначеному на 01.10.2020 року, оскільки вона з 28 вересня 2020 року по 02 жовтня 2020 року перебувала у м. Києві.
Вказала, що на підприємстві виникла необхідність внесення змін в організацію виробництва і праці, на підставі ст.32 КЗпП встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу для працівників структурних підрозділів з 01.01.2020 по 31.12.2020 з відповідним графіком роботи, про що позивач був ознайомлений за з чим він фактично погодився. Тому слід визнати помилковим розмір нарахованого судом середнього заробітку за час затримки, який не відповідає графіку роботи підприємства. Наполягає, що 
Розмір середнього заробітку за час затримки станом на 01.10.2020р., виходячи із даних вказаних у Розрахунку при звільненні № 00000000137 від 14.05.2020р., який є у матеріалах справи (надавався відповідачем) становить:-11421,28 гри. ( з/плата за два останні місяці, які передували звільненню березень, квітень 2020р.): 196,45 годин (відпрацьовані протягом останніх 2-х місяців, що передували звільненню ) =58,14грн. середньо годинна заробітна плата Позивача.-58,14грн. х 24 години ( відповідно до Графіку режиму роботи Підприємства затверджений наказом №271 від 30.09.2019р.)= 1395,36грн., з яких Підприємство сплачує при нарахуванні та виплаті - 18 % ( 251,16грн.) податок на доходи фіз. осіб та 1,5 % ( 20,93грн.) - військовий збір, тому до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки станом на 01.10.2020р.- 1123,27грн.
Заперечує проти стягнення моральної шкоди, яку вважає не доведеною, оскільки підприємство вживає усіх заходів для того, щоб вчасно розраховуватися з працівниками.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, за відсутності позивача, який підтримавши скаргу просив її розглянути за його відсутності, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції вказав, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, відповідач не спростував свою вину у невиплаті даної заборгованості, тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з дня, наступного за днем звільнення і по день ухвалення рішення по суті спору. 
Що стосується відшкодування моральної шкоди судом було враховано характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок затримки остаточного розрахунку, тривалість судових процесів, спрямованих на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, засади розумності, співмірності, справедливості.
Суд також врахував, що позивач звільнився за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням адміністрацією підприємства умов колективного договору щодо своєчасної виплати заробітної плати, що позивач має сім`ю та на даний час не працевлаштований. 
Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погоджується.
Відповідно до матеріалів справи сторони перебували у трудових відносинах, що підтверджено копією трудової книжки позивача.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до положень ст.ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, вищенаведеними нормами закону на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок вчасно провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем.
07.05.2020 року позивача, який працював у відповідача шліфувальником 4-го розряду, за його заявою було звільнено відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією ТОВ «ЛКМЗ» умов колективного трудового договору 
Згідно довідки ТОВ «ЛКМЗ» за вих. № 118 від 13.08.2020р. станом на 10.08.2020р. заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складала 20130,37 грн. (у тому числі нарахована компенсація за невикористану відпустку – 5681,20 грн.), вихідна допомога – 13806,80 грн., середньомісячна заробітна плата згідно графіку роботи підприємства складає 5710,93 грн., середньоденна заробітна плата складає 280,86 грн. 
Отже заборгованість із заробітної плати та вихідної допомоги була 33937 гривень 17 коп., яка обґрунтовано та відповідно до ст. 116 КЗпП України була стягнута з відповідача судом першої інстанції. Наведені у скарзі доводи про добровільну сплату частини заборгованості та про повну сплату заборгованості на день розгляду справи по суті колегія суддів відхиляє з передбачених ст. 267 ЦПК України підстав, оскільки відповідач не довів наявність поважних причин вчасного не надання до суду першої інстанції разом з відзивом відповідних доказів, як це передбачено у ст.ст. 12, 81, 83, 84 ЦПК України. У даному випадку добровільне погашення заборгованості має враховуватися лише на стадії виконання рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не провів з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості до суду першої інстанції вчасно не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач дійсно зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з наступного дня після звільнення, по день ухвалення оскарженого рішення судом.
Суд першої інстанції правильно розрахував середній заробіток позивача відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Навів з цього приводу відповідні розрахунки, які відповідач за відсутності у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження доводів скарги – не спростував. 
При цьому колегія суддів не вбачає передбачених ст. 367 ЦПК України виключних підстав для залучення до справи доданих до скарги нових доказів, які без поважних причин не були вчасно надані до суду першої інстанції. 
Відповідач після отримання уточненої позовної заяви 22.09.2020 подав до суду на неї відзив із наведенням відповідних заперечень і при цьому ніяких доказів чи клопотань ро їх витребування до суду не було надано (а.с. 47-48).
Згідно витягу із Журналу телефонограм представник відповідача 01.10.2020 просила суд справу, призначену на 01.10.2020 на 10.45 проводити за її відсутності, проти позову заперечувала (а.с. 54).
Така процесуальна поведінка відповідача свідчить про наявність у відповідача процесуальної можливості вчасно подати докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, тому їх затримку без поважних причин до ухвалення рішення по суті колегія суддів розцінює як зловживанням процесуальним правом, внаслідок інший учасник справи на порушення ст. 12 ЦПК України позбавляється можливості вчасно надати докази на їх спростування, що є порушення принципу рівності сторін.
Таким чином, судом правильно було розраховано середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 280,86 х 104=29209,44 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з наступним вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
З огляду  на доведеність неправомірності дій відповідача, між вказаними діями відповідача і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та доведена  його вина, останній зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду, завдану затримкою остаточного розрахунку.
Таким чином, судом першої інстанції з урахуванням принципу співмірності, справедливості та розумності, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, правомірно зроблено висновок про стягнення на користь ОСОБА_1 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16).
Доводи скарги щодо несплати судового збору про незаконність чи обґрунтованість рішення не свідчать, тому суд апеляційної інстанції їх також відхиляє.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
06 січня 2021 на електронну адресу надійшло клопотання від адвоката Бусуєк Л.А. про приєднання доказів до апеляційного провадження, розгляд апеляції з урахуванням поданих доказів та визнання причин їх неподання у суді 1-ї інстанції поважними.
На обґрунтування клопотання вказала, що суд мав звернути увагу на обставини викладені нею у відзиві та залишити уточнений позов без руху для сплати позивачем судового збору. Вважає, що оскільки 16 вересня 2020 року їй як представнику було вручено уточнену позовну заяву, та нею було надано відзив на уточнений позов 22.09.2020 року, у якому вона заперечувала проти позову посилаючись на недотримання вимог закріплених у ст.ст.175,177,49 ЦПК України, та строки для надання відповіді на відзив не пройшли, суд передчасно ухвалив рішення у справі. 
Виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України та відповідно до вищевказаних мотивів суд апеляційної інстанції не приймає надані до апеляційного суду відповідачем копії платіжних доручень: копію наказу від 30.09.2020 року №271; копію витягу з додатку №1 до наказу від 30.09.2020 №271; копії зведених відомостей на перерахування заробітної плати та інших виплат ЛКМЗ березень 2020 року; посадочні квитки. Апелянтом не було доведено, що у нього виникли істотні перешкоди та причини поважного характеру із їх вчасним до суду першої інстанції у встановленому законом порядку. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд належним чином викликав представника відповідача для участі у судових засіданнях. При цьому представник відповідача ознайомлюючись з матеріалами справи, подаючи до суду відзив на позовну заяву, відзив на уточнену позовну заяву, в яких наведено заперечення лише щодо судового збору, а не по суті позову), а також телефонограму про розгляд справи за її відсутності, в якій заперечуючи проти позову представник відповідача не повідомила суд про неможливість вчасно подати нові докази ( а.с.28-40,42,46-49,54 на зв.).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції відповідно до згаданих норм ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином встановив обставини по справі та зміст спірних правовідносин, перевірив доводи та заперечення сторін і надав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і наявними у справі доказами, а доводи скарги належним чином не доведені.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.
Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» - адвоката Бусуєк Лади Афанасіївни -залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.