ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2590/21 Справа № 216/6987/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/6987/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.,
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Держава Україна, в особі Державного бюро розслідування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року, яка ухвалена суддею Онопченком Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Держави Україна, в особі Державного бюро розслідування, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області  про відшкодування шкоди, заданої незаконною бездіяльністю.
Позовну заяву мотивовано тим, що вона у серпні 2020 року направила на адресу ДБР заяву про вчинення суддею Центрально–Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України.
Повідомлення про внесення її заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань на її адресу не надходило.
Не погодившись з таким станом розгляду її заяви, ОСОБА_1 направила на адресу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва скаргу на бездіяльність органу досудового слідства ДБР.
13.10.2020 року слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва було постановлено ухвалу про часткове задоволення заяви та було зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги ч.1 ст. 214 УПУ України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесенні таких відомостей, надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
На час подання позову ухвала не виконана, через невиконання судового рішення, національні органи в особі ДБР не сприяли їй, як заявниці, в реалізації її права, закріпленого в ч.2 ст. 60 КПК України.
Просить стягнути на свою користь із Держави Україна через третю особу – Головне управління державної казначейської служби в Дніпропетровські області, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завдану їй незаконною бездіяльністю відповідача в особі Державного бюро розслідувань, в якості моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень у зв`язку з тривалим невиконанням ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.10.2020 року у кримінальні справі.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державного бюро розслідування, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області  про відшкодування моральної шкоди.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просиласкасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. 
Вважає, що невід`ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк.
Слідчий суддя визначив строки і порядок виконання судового рішення, але до теперішнього часу воно не виконане, отже, на думку позивачки, її право порушене.
Шкода, заподіяна посадовою особою органу державної влади відшкодовується державою, а тому позов має розглядатись судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.
У відзиві на апеляційну скаргу до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи,відповідач зазначив, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача,перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження по вказаній справі на підставі п.1 ст.1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені  ОСОБА_1  позовні вимоги про порушення статті 13  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та встановленої сатисфакції у вигляді стягнення моральної шкоди, не є належним способом захисту. Крім того, посилаючись на висновок Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18, суд першої інстанції зазначав, що у тому випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору, суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатись як спосіб захисту.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленогозаконом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
У поданому у грудні 2020 року до суду в порядку цивільного судочинства позові, ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь із Держави Україна, через третю особу – Головне управління державної казначейської служби в Дніпропетровські області, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завдану їй незаконною бездіяльністю відповідача в особі Державного бюро розслідувань, в якості моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень у зв`язку з тривалим невиконанням ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.10.2020 року у кримінальні справі.
За змістом статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений законом або договором, чи іншим способом, що є ефективним та не суперечить закону.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), таким чином критеріями розмежування між справами цивільного та адміністративного судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому, суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами у різних юрисдикціях.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка вбачає порушення її прав в тривалому невиконані судового рішення слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13.10.2020 року в кримінальній справі, в порушенні її права на розгляд заяви про вчинення суддею Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 Кримінального кодексу України та ефективне поновлення у правах органом, компетентним розглядати подібні заяви.
Застосувавши положення статті 186 ЦПК України та зробивши висновок, що  заявлені ОСОБА_1  позовні вимоги про порушення статті 13  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та встановленої сатисфакції у вигляді стягнення моральної шкоди не є належним способом захисту, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги ОСОБА_1  про відшкодування шкоди, завданої незаконної бездіяльністю в особі Державного бюро розслідування, у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення є фактично підставами позову про стягнення моральної шкоди, що повинно бути предметом судового розгляду, вимог у позові про визнання факту порушення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та встановленої сатисфакції у вигляді стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 не вимагала.
Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, колегія суддів вважає помилкове посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18, оскільки предмет судового розгляду в зазначеній справі не є аналогічним спору у цій справі.
Таким чином, не врахувавши змісту та характеру позовних вимог, підстав заявленого позову, надавши неправильну юридичну кваліфікацію правовідносинам сторін, суд помилково витлумачив норми матеріального права.
З наведеного слідує, що відмова позивачці у відкритті провадження у справі без законних на те підстав, є порушенням її конституційних прав в доступі до правосуддя, та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України, а саме згідно до ст.379 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року, скасувати та направити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державного бюро розслідування, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області  про відшкодування моральної шкоди до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 09 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: