Постанова
Іменем України
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 642/214/13-ц 
провадження № 61-16600св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року у складі судді Грінчук О. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Овсяннікової А. І., Піддубного Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів, виданих 26 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/214/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном.
 
Заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року у справі № 642/214/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні належною їй частиною домоволодіння за вказаною адресою відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення. Вселено ОСОБА_1 до житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною їй частиною домоволодіння за вказаною адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
26 червня 2013 року на виконання вказаного рішення суду Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчі листи.
 
17 липня 2013 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС ХМУЮ) було відкрито виконавче провадження з примусовомого виконання виконавчих листів, виданих 26 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Харкова (ВП № 38869770). 09 серпня 2013 року було складено акт про добровільне виконання указаного судового рішення.
 
У січні 2019 року головним державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області за заявою ОСОБА_1 виконавче провадження ВП № 38869770 було відновлено, однак виконавчі листи було втрачено.
 
На момент звернення до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують чинити перешкоди в користуванні належною їй частиною домоволодіння, розташованого на  АДРЕСА_1 . 
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд видати дублікати виконавчих листів у справі № 642/214/13-ц.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про видачу дублікатів виконавчих листів задоволено.
Видано дублікати виконавчих листів у цивільній справі № 642/214/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані наявністю правових підстав для видачі дубліката виконавчих листів у цивільній справі № 642/214/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною домоволодіння. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просив суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 29 травня 2014 року виконавче провадження було закрито у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду і не поновлювалось до січня 2019 року.
На момент видачі ОСОБА_1 виконавчих листів чинним був Закон України «Про виконавче провадження» у редакції від 09 березня 2011 року, згідно з яким строк для подання виконавчих документів для виконання становив 1 рік.
ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів після закінчення строку їх пред`явлення для примусового виконання і не порушувала питання про поновлення цього строку. 
Суди не надали оцінки рішенню Апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року у справі № 2-259/11, яким припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у житловому будинку з надвірними будівлями на    АДРЕСА_1 . 
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 642/214/13-ц із суду першої інстанції.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2019 року, ОСОБА_1 зазначала про необґрунтованість доводів ОСОБА_2 , просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року без змін.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року у справі № 642/214/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок на АДРЕСА_1 та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні належною їй частиною домоволодіння за вказаною адресою відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 березня 2013 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.
Вселено ОСОБА_1 до житлового будинку на  АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належної їй частки домоволодіння на  АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
26 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчі листи № 642/214/13-ц, які пред`являлися ОСОБА_1 для примусового виконання до Ленінського ВДВС ХМУЮ.
 
17 липня 2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та надано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 семиденний строк для самостійного виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року.
 
03 лютого 2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження на підставі частини другої статті 51 Закону України від 21 квітня 1999  року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
 
13 травня 2014 року та 29 травня 2014 року старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ прийнято постанови про накладення на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 штрафів у зв`язку із систематичним перешкоджанням ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 340 грн з кожного та закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.
 
08 січня 2019 року головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобарському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження на підставі частини другої статті 41 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та про накладення на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 штрафу у зв`язку з систематичним перешкоджанням ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 3 400 грн з кожного і про стягнення з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконавчого збору у розмірі 8 346 грн з кожного.
 
12 лютого 2019 року головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобарському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки за заявою, яка подана стягувачем, зазначено про те, що необхідно провести вселення, а виконавчий документ стосується стягнення на користь ОСОБА_5 з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди та судових витрат у загальному розмірі 5 114 грн 70 коп. з кожного.
 
25 лютого 2019 року головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобарському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки до відділу не пред`явлено виконавчий документ до виконання у строки, визначені статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження».
 
У доповідній керівника Ленінського районного суду м. Харкова Келчевської Ю. О. від 11 березня 2019 року зазначено, що відповідно до журналу вхідної кореспонденції за 2013 рік виконавчі листи № 642/214/13-ц, видані 26 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Харкова, повернуто виконавчою службою 22 жовтня 2013 року у зв`язку із виконанням рішення суду та їх передано працівнику канцелярії ОСОБА_6 для приєднання до матеріалів справи. Перевіркою встановлено, що два виконавчих листів щодо стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди та судових витрат містяться в матеріалах цивільної страви, а виконавчий лист щодо вселення ОСОБА_1 відсутній. У лютому 2014 року працівника канцелярії ОСОБА_6 було звільнено, тому встановити місцезнаходження виконавчого листа щодо вселення неможливо.
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 14 ЦПК України 2004 року та у статті 18 ЦПК України 2017 року: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
 
Звертаючись до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів про вселення та зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , згідно із рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2013 року, ОСОБА_1 вказувала, що оригінали виконавчих листів у цій справі втрачені.
 
Суди попередніх інстанцій, враховуючи, що виконавчі листи від 26 червня 2013 року №  642/214/13-ц були пред`явлені стягувачем до виконання вчасно, однак втрачені під час виконання, вважали наявними правові підстави для видачі дублікатів вказаних виконавчих листів.
 
Відповідно до пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від  02  червня 2016 року № 1404-VIІI «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
 
Згідно з постановою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18) пункт 5 розділу XIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1404-VIІI застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких не сплив на час набрання чинності Законом № 1404-VIІI. Для пункту 5 розділу XIII «Прикінцевих та перехідних положень» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404Л/ІІІ до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
 
У підпункті 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Таким чином, під час вирішення питання про можливість видачі судом дубліката виконавчого документа на підставі звернення особи до суду з  такою заявою обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо дотримання заявником строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49, частин другої та четвертої статті 51, частини шостою статті 79 Закону України № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред`явити його до виконання. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону.
 
Аналогічні за змістом положення викладено у частині шостій статті 67 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.
 
Судами встановлено і не спростовано матеріалами справи, що державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ двічі приймалися постанови про відновлення виконавчого провадження (ВП № 38869770) за заявою стягувача ОСОБА_1 у зв`язку з подальшим перешкоджанням боржниками її проживанню у житловому будинку АДРЕСА_1 : 03 лютого 2014 року і 12 лютого 2019 року. 
Положеннями частини другої статті 41 Закону України від 02 червня 2016  року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
 
Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у  разі його втрати. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист. Стягувач, у свою чергу, має повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази.
 
Вирішуючи питання про можливість видачі судом дублікатів виконавчих документів у цій справі за заявою ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій врахували підстави звернення до суду з такою заявою з огляду на наведені заявником аргументи, обставини виконання виконавчих документів та наявні у матеріалах справи докази.
 
Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів після відновлення 08 січня 2019 року головним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобарському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області виконавчого провадження, втрата оригіналу виконавчого листа щодо вселення        ОСОБА_1 підтверджується доповідною керівника Ленінського районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року, тому наявні підстави для видачі дублікатів виконавчих листів у цивільній справі № 642/214/13-ц.
 
Оскільки постановою державного виконавця від 08 січня 2019 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 642/214/13-ц, виданих 26 червня 2013 року Ленінським районним судом м. Харкова, то фактично на час розгляду заяви   ОСОБА_5 державним виконавцем продовжуються виконавчі дії за вказаним виконавчим провадженням, тому посилання на необхідність поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, є безпідставним.
 
Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті розглянутої заяви та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
При цьому доводи касаційної скарг зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк
 
                                                                                                                           І. А. Воробйова
 
                                                                                                                           Р. А. Лідовець