Справа № 344/6701/20 
Провадження № 22-ц/4808/60/21 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Томин О.О.,
               секретаря                Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 30 вересня 2020 року, 
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.12.2009 сторони зареєстрували шлюб, в якому в 2010 році народився син ОСОБА_3 , в 2015 році син ОСОБА_4 та в 2019 році син ОСОБА_5 . Позивач вказала, що сімейні відносини з чоловіком не склались через різні погляди на сімейне життя. Сторони на даний час спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально та суперечить інтересам сторін. На думку позивача, примирення між сторонами неможливе, а тому заперечує проти надання часу на примирення через своє небажання продовжувати сімейні відносини. Просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю, після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище « ОСОБА_6 », судові витрати стягнути із відповідача.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2020 року позов задоволено. Шлюб ОСОБА_1  та ОСОБА_2  розірвано, визначено юридичне місце проживання дітей  ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцем проживання матері. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору. В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання строку на примирення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному з`ясуванні обставин справи. Апелянт вказав, що за час шлюбу у сторін народилося троє дітей, які на даний момент є малолітніми. На думку ОСОБА_2 , розірвання шлюбу суперечитиме інтересам дітей. Також зазначив, що сторони є суб`єктами господарювання, а суттєві обмеження у зайнятті ними підприємницькою діяльністю під час карантину призвели до різкого зниження доходів сторін, що призвело до виникнення суперечок. Вважає можливим та необхідним збереження шлюбу між сторонами, що не суперечитиме інтересам сторін та буде в інтересах дітей та сина позивачки від першого шлюбу, який спільно з ними проживає.
Просить оскаржене рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
25 січня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла спільна заява сторін про надання строку для примирення подружжя.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 січня 2021 року заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про надання строку для примирення задоволено. Надано сторонам строк для примирення терміном один місяць. Провадження у справі зупинено на час примирення.
01 березня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Додатково зазначив, що примирення між ним та позивачкою не відбулось.
Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд даної справи у її відсутності. 
Враховуючи наведене, є правові підстави для вирішення даного цивільно-правового спору у відсутності сторін. 
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, відповідає вищезазначеним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 104, 105, 111 та 112, 55, 56 СК України, виходив з того, що позивачкою доведено перед судом наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 уклали шлюб, який зареєстровано 23.12.2009, після укладення шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_6 » відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с. 5).
За час перебування у шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 6, 7, 8).
Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України).
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначила, що їхнє з чоловіком спільне життя не склалось, примирення із відповідачем вона не бажає, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим. 
Разом з тим, апеляційним судом сторонам надавався строк для примирення, однак подружжя не змогло примиритися, про що зазначено у заяві відповідача.
Враховуючи вказане, суд першої інстанції, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Зазначене узгоджується з положеннями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 (справа №442/6319/16-ц) та від 21 березня 2019 року (справа №569/1011/18).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Оскільки рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               О.О. Томин
Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.