КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 372/453/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/765/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Потабенко Л.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Оніщук М.І.,
судді                                              Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                        Ющенко Я.М.,
за участю:
представника відповідача         Грабовського О.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Грабовським Олександром Олександровичем, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2016 року ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просив: для погашення заборгованості ОСОБА_2   перед ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" за Кредитним договором № 1KSPI.10716.012 від 26.12.2012 року у сумі 501 618 грн. 09 коп., що складається з: поточної заборгованості по тілу кредиту - 408 712 грн. 30 коп., простроченої заборгованості по тілу кредиту - 584 грн. 89 коп., поточної заборгованості за процентами - 4 9 085 грн.96 коп., суми пені - 38 305 грн. 41 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № ZXR019521.10716.013 від 26.12.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник І.А., за реєстровим № 2015, який належить ОСОБА_1 , а саме на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 216232231. У рішенні суду способом реалізації нерухомого майна, на яке звернено стягнення, визначити проведення прилюдних торгів. Вказати в рішенні суду, що початкова ціна продажу нерухомого майна, на яке звернено стягнення, встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 26.12.2012 року між ПАТ "ВБР" та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 1KSPI.10716.012, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 430 000 грн. 00 коп. на придбання житлової нерухомості строком до 25.12.2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісії, виконувати зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.
При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором, 26.12.2012 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки квартири № ZXR019521.10716.013, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено за згодою дружини позичальника - ОСОБА_4 .
Разом з тим, незважаючи на умови п.18.7 договору іпотеки щодо зобов'язання позичальника не здійснювати відчуження предмету іпотеки без письмової згоди банку, 29.12.2015 року вказане нерухоме майно було відчужено на підставі Договору купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_1 .
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що станом на 05.01.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 501 618 грн. 09 коп., позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , як до  особи, до якої перейшли всі права та обов'язки позичальника за договором іпотеки.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.07.2020 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ "ВБР" за кредитним договором № 1KSPI.10716.012 від 26.12.2012 року на суму 501 618 грн. 09 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № ZXR019521.10716.013 від 26.12.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник І.А., від 26.12.2012 року за реєстровим № 2015, який належить ОСОБА_1 , а саме на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Способом реалізації нерухомого майна, на яке звернуто стягнення, визначено проведення прилюдних торгів. Початкову ціну продажу нерухомого майна, на яке звернуто стягнення, встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ВБР" судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп. (т. 2, а.с. 26-32).
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вищенаведене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції при його ухваленні було порушено норми процесуального та матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки на підставі договору дарування від 05.01.2017 року спірна квартира була подарована останнім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
При цьому, вказує, що правомірність укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2015 року та відсутність обтяжень квартири у реєстрі іпотеки встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.06.2019 року у справі № 826/406/16, яке набрало законної сили (т. 2, а.с. 40-47).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 55).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.09.2020 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 56).
У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 28.09.2020 року ПАТ "ВБР" подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника банку. Також, у вказаній заяві банк повідомив, що ним було відступлено право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними зі ОСОБА_2 , однак жодних належних та допустимих доказів цього не надав. За вказаних обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні належні процесуальні підстави для вирішення питання щодо процесуального правонаступництва.
Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.12.2012 року між ПАТ "ВБР" та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 1KSPI.10716.012, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 430 000 грн. 00 коп. на придбання житлової нерухомості строком до 25.12.2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти та комісії, виконувати зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим Договором.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором, 26.12.2012 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки квартири № ZXR019521.10716.013, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено за згодою дружини позичальника - ОСОБА_4 .
При цьому, згідно з п.п. 14, 18.7 та 18.11 Договору іпотеки з моменту набрання чинності цього договору ОСОБА_2 має право відчужувати, передавати в наступну іпотеку, оренду, лізинг, у спільну діяльність, у позичку іншим особам предмет іпотеки, або іншим чином розпоряджатися Предметом іпотеки тільки за письмовою згодою банку. ОСОБА_2 зобов'язався не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найм, у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, не здійснювати його вічдуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди банку. ОСОБА_2 зобов'язався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це банку. 
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, зазначав, що станом на 05.01.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 501 618 грн. 09 коп., а отже наявні всі правові підстави для звернення стягнення на вищенаведений предмет іпотеки.
Вказані обставини стосовно наявності у ОСОБА_2 заборгованості перед банком встановлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29.04.2016 року, яке набрало законної сили 21.06.2016 року.
Водночас, обгрунтовуючи пред`явлення своїх позовних вимог саме до ОСОБА_1 , позивач посилався на те, що, незважаючи на відсутність його згоди на продаж предмету іпотеки, 29.12.2015 року ОСОБА_2 відчужив спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_1 на підставі відповідного договору купівлі-продажу.
Тобто, на думку позивача, саме відповідач, як особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набула статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за договором іпотеки від 26.12.2012 року.
Так, відповідно до ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно зі ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено Законом; іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.
За ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого, зокрема, в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним.
У ст. 17 Закону України "Про іпотеку" визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).
Згідно зі ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою; особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, із наведених законодавчих положень вбачається, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Ці положення збігаються з положеннями абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
За положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2); обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (п. 5 ч. 1 ст. 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3).
З аналізу наведених положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" випливає, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження.
Відповідно до ст. 32 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених Законом; для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний вебсайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі.
Отже, вказане нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.
Вказаний висновок викладено у рішенні Конституційного Суду України від 14.07.2020 року у справ № 8-р/2020.
Задовольняючи позовні вимоги, пред`явлені позивачем до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що за наявності непогашеної кредитної заборгованості, а також чинного та не припиненого договору іпотеки, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. 
При цьому, ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції вважав, що даний спір виник саме між позивачем та ОСОБА_1 , оскільки останній відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2015 року є власником спірного нерухомого майна.
У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії Договору дарування квартири від 05.01.2017 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 05.01.2017 року на підставі договору дарування квартири ОСОБА_1 передав належну йому квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_6 у рівних частках.
Крім того, про належність спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_6 станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення свідчить й наявне в матеріалах справи рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.06.2019 року по справі № 826/406/16, яке, як вбачається, було предметом дослідження судом першої інстанції.
Однак, незважаючи на вищенаведені обставини справи, суд першої інстанції розглянув спір по суті та задовольнив позов, пред`явлений до неналежного  відповідача - ОСОБА_6 .
Також, як вбачається з матеріалів справи, у ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялося клопотання про заміну неналежного відповідача на належних - ОСОБА_6 та ОСОБА_6 . 
Так, ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом ст.ст. 4, 48 ЦПК України відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку, позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
При цьому, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тобто, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, можна дійти висновку, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, в той час як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Аналогічний висновок викладено й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Крім того, як наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 552/6381/17, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
На підставі викладеного, а також враховуючи можливість заміни належної сторони виключно на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, в той час як при здійсненні апеляційного перегляду справи суд не уповноважений на вчинення таких дій, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
При цьому, в даному випадку аналіз інших доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів вважає недоцільним з огляду на встановлення факту пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і відмовляє у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 067 грн. 00 коп.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Грабовським Олександром Олександровичем, - задовольнити.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Чорновола Вячеслава, 25, код ЄДРПОУ36470620) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складений 18 лютого 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська