ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 р.	Справа № 520/1414/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного територіального управління юстиції у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року (ухвалене суддею Мороко А.С., повний текст якого складено 11.08.2020 р.)  по справі № 520/1414/2020 за позовом         ОСОБА_1  
до        Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Харківській області ,        Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)                про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2019 № 3050/к "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 29.12.2019; зобов`язати голову ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області розглянути заяву ОСОБА_1  про звільнення його, за переведенням у встановленому законом порядку, з посади заступника начальника ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків), яке є правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, яке ліквідується, та внести зміни в записі в трудовій книжці, до формулювання  "звільнений з посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", на формулювання - "звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного  територіального управління юстиції у Харківській області за переведенням на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків); зобов`язати Східне міжрегіональне   управління Міністерства юстиції  (м. Харків) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків)  в порядку переведення з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ліквідуємого ГТУЮ у Харківській області та видати відповідний наказ з цього приводу; стягнути із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.01.2020.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 3050/к  від 26.12.2019  "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області  з 28.12.2019; стягнуто із Східного міжрегіонального  управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 в порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить прийняти постанову, якою змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі № 520/1414/2020 в частковій відмові з задоволенні позовних вимог про: зобов`язати Східне міжрегіональне   управління Міністерства юстиції  (м. Харків) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків)  в порядку переведення з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ліквідуємого ГТУЮ у Харківській області та видати відповідний наказ з цього приводу; зобов`язати голову ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області розглянути заяву ОСОБА_1  про звільнення його, за переведенням у встановленому законом порядку, з посади заступника начальника ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків), яке є правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, яке ліквідується, та внести зміни в записі в трудовій книжці, до формулювання  "звільнений з посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", на формулювання - "звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного  територіального управління юстиції у Харківській області за переведенням на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків); стягнути із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2020 до моменту фактичного доступу до виконання своїх посадових обов`язків, та постановити нове рішення, яким задовольнити вищевказані вимоги, а в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування  вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на невідповідність норм матеріального та процесуального права судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Позивачем до суду апеляційної інстанції подано письмовий відзив на апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Також, до суду апеляційної інстанції подано письмові відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1  Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області - та Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків), в яких відповідачі просять у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити у повному обсязі.
У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення.
У судовому засідання представник відповідачів підтримали апеляційні скарги та просив їх задовольнити, та просив у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити у повному обсязі.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та апеляційної скарги Головного територіального управління юстиції у Харківській області не підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що 05.03.2014 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, а  у зв`язку з перейменуванням Головного управління юстиції у Харківській області в Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, 30.01.2015 - переведено на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
З 2016 року позивач вийшов у відпустку по домашньому догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку без збереження заробітної плати.
У зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 29.10.2019 ОСОБА_1 попереджено про звільнення.
26.12.2019 позивачем подана заява про звільнення його з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області за переведенням на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
26.12.2019    ОСОБА_1 подав заяву про його достроковий вихід з відпустки по домашньому догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, в якій він також просив дозволити приступити до роботи з 20.01.2020.
Крім того,  26.12.2019 позивачем подано заяву  про призначення його на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Наказом  голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 3050/к  від 26.12.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".
Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку, визначеному чинним законодавством України, а відтак і оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком  суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Частиною 5 статті 22 Закону України "Про державну службу"   встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Пунктом 1 частини 1  статті 40 Кодексу законів про працю України   (в подальшому -          КЗпП України) визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Згідно  із ч. 1 статті 49-2 КЗпП України, про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При звільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане звільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).
Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі звільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої   статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої   статті 40 цього Кодексу   та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в  постановах Верховного Суду від 09.10.2019 р. у справі № 208/3390/16-а. та від 06.02.2020 в справі 813/3412/17.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014  (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. 
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Частинами 3 та 4 статті 36 КЗпП України встанволено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 вирішено: ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (в тому числі Головне територіальне управління юстиції у Харківській області);  утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (у тому числі Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків)); установити, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї  постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї   постанови   та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1.
На  підставі  вищевказаної постанови, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції (в тому числі Головне територіальне управління юстиції у Харківській області); утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції (в тому числі Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків)) (пункти 1, 2 наказу). Крім того, підпунктами 6-8 пункту 5 вказаного наказу головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції доручено забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, повідомлення територіальних органів Державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільнення працівників та своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видачу відповідних наказів та підписання необхідних документів; забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах фактично відбулась процедура реорганізації Головного територіального управління юстиції у Харківській області шляхом утворення на його базі та на базі Головних територіальних управлінь юстиції у Луганській області та Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). При цьому, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Тобто функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків).
Судовим розглядом встановлено, що  29.10.2019 позивача письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади. В порушення вищевказаних правових норм позивачу не  запропоновано  жодної  наявної  вакантної  посади, яку він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Поряд з цим, відповідачами не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача.
Згода позивача на переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) підтверджується наданням заяви про переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 26.12.2019.
Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.  
Статтею 18 Закону України "Про відпустки" передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини. бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину та одним із прийомних батьків.
Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;  працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2019 № 3050/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", є протиправним та підлягає скасуванню, а позивача необхідно  поновити на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області  з 28.12.2019.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1  в частині зобов`язання голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області розглянути заяву ОСОБА_1  про звільнення його, за переведенням у встановленому законом порядку, з посади заступника начальника ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків), яке є правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, яке ліквідується, та внести зміни в записі в трудовій книжці, до формулювання  "звільнений з посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", на формулювання - "звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного  територіального управління юстиції у Харківській області за переведенням на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків) та зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків) розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Харків)  в порядку переведення з відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ліквідуємого ГТУЮ у Харківській області та видати відповідний наказ з цього приводу, оскільки позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а належним  способом захисту порушених прав особи, незаконно звільненої з публічної служби, є поновлення її на посаді, з якої її було звільнено.
Аналогічний висновок щодо застосування вимог матеріального права,  викладений  у постанові  Верховного Суду  від 11.06.2020 р. (справа №816/1895/18). 
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.021995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно із положення абз. 3 п. 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно із довідкою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 42 від 04.02.2021 про доходи ОСОБА_1 (обчислена, виходячи з виплат за останні два календарних місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата), згідно якої за грудень 2016 року останньому нараховано 6870,02 грн. заробітної плати та за січень 2017 року - 7860 грн (всього - 14730,02 грн.). Середньоденна заробітна плата складає 475,16 грн.
Станом на день прийняття  рішення судом першої інстанції вимушений прогул ОСОБА_1 складає 7 місяців (14730,02 грн./2 х 7 місяців = 103110,14 грн. - сума середнього заробітку, що підлягає стягненню) та 5 робочих днів (475,16 грн. х 5 робочих днів = 2375,80 грн. - сума середнього заробітку, що підлягає стягненню), що загалом становить 105485,94 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020, проте, у рішенні суду першої інстанції не визначено розмір грошових коштів, які підлягають стягненню на користь позивача.
Оскільки, відповідно до  вимог п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 р., задовольняючи  позов про стягнення  середнього  заробітку за час вимушеного прогулу, суди  повинні вказувати розмір грошових коштів, що підлягають стягненню із зазначенням цього розміру цифрами та  у дужках словами,  суд апеляційної інстанції вважає, що  рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4  ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного  застосування норм  матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної частини (ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі № 520/1414/2020 необхідно змінити, виклавши абзац четверний резолютивної частини судового рішення наступного змісту: "стягнути із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 р. по 05.08.2020 р. в розмірі 105485 (сто п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень 94 копійки."
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 по справі № 520/1414/2020, відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає залишенню без змін. 
Доводи апелянтів спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 77,  229,  243, 271, 286,  308, 313, 315, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного територіального управління юстиції у Харківській області  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року по справі № 520/1414/2020 змінити, виклавши абзац четвертий   резолютивної частини судового рішення наступного змісту: "Стягнути із Східного міжрегіонального    управління Міністерства юстиції (м. Харків)    на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 р. по 05.08.2020 р. в розмірі 105485 (сто п`ять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень   94 копійки." 
          В іншій   частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від   05.08.2020 р. по справі № 520/1414/2020   залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили   з дати її прийняття та може бути оскаржена   протягом тридцяти днів з дня   складення повного судового рішення шляхом подачі   касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  16.02.2021 року