22-ц/804/320/21 
                                                                                223/677/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції  Дочинець С.І. 
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді      Попової С.А.,
суддів                           Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря   Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення  Вугледарського  міського суду Донецької області  від 29 жовтня 2020 року,  ухвалене у складі судді  Дочинець С.І., по цивільній справі

за первісним позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення
та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
до ОСОБА_1 
про визначення порядку користування житловим приміщенням, 

за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_1 
про поділ спільного майна подружжя 
та зустрічним позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 
про визнання майна особистою приватною власністю, 

       В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_1 , з яким вона перебувала у шлюбі з 07.08.1996 по 20.05.2008, про поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 110-112 - справа 223/667/19), посилаючись на наступні обставини. За період тривання шлюбу із відповідачем ними було придбано майно за спільні кошти їх сімейного бюджету: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 - за договором купівлі-продажу від 01.09.1999, де покупцем значиться відповідач; автомобіль марки «Fiat 290», державний номер НОМЕР_1 , придбаний у 2000 році і зареєстрований на ім`я відповідача;  гаражний бокс № НОМЕР_2 в кооперативі «Романтік» в місті Вугледар Донецької області придбаний подружжям у 2001 році. Після розірвання шлюбу з 2008 року сторони за домовленістю поділили майно - квартира залишилася у власності позивачки, а автомобіль і гаражний боксу - у власності ОСОБА_1 . Однак, у 2019 році між сторонами виник спір щодо квартири, коли  ОСОБА_1 повідомив про намір забрати квартиру у позивачки і став створювати вкрай несприятливі умови для проживання. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 69, 71 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, просила, з урахуванням уточнення позовних вимог і виправлення описки (т. 1 а.с. 158, 170, т. 2 а.с. 5, 17), учинити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею і за ОСОБА_1 , за кожним право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію ? вартості автомобіля марки «Fiat 290», державний номер НОМЕР_1 , в розмірі 31045грн та 1/2 вартості гаражного боксу № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Романтік» в місті Вугледар Донецької області у розмірі 26370грн.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Богатченко В.М. (т. 1 а.с. 172-174) заперечуючи проти позову ОСОБА_3 , просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ майна, заявивши про застосування наслідків спливу строку позовної давності.  

У відповідь на відзив ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 1-2) наголошує на початку перебігу строку позовної давності з моменту порушення її права на частку у спільному майні з 03.04.2019, коли ОСОБА_1 став виганяти її зі спільного житла. 

У серпні 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання його особистою приватною власністю набутої за договором купівлі-продажу від 01.09.1999 спірної квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 180-181 - справа 223/667/19), посилаючись на те, що вказана квартира була ним придбана, хоча і в період шлюбу, але за рахунок його особистого майна ОСОБА_1 в результаті трьохсторонньої міни. 
Так, у вищевказаному договорі продавцями квартири зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Одночасно з зазначеним договором купівлі-продажу, 01 вересня 1999 року державним нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат. Стороною за цим договором зазначені: продавцями квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а покупцем квартири зазначена ОСОБА_5 . До укладення зазначених договорів ОСОБА_1 , діючи на підставі нотаріально посвідченого доручення від 19 лютого 1998 року, як представник своєї матері - ОСОБА_9 , передав у власність ОСОБА_8 належний ОСОБА_9 легковий автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 . Всі ці угоди були укладені між вказаними учасниками на підставі усної домовленості про те, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_8 легковий автомобіль марки ВАЗ 21063, в свою чергу ОСОБА_8 передає у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Всі ці угоди буди безгрошовими і фактично є договором тристоронньої міни.
Просив, з посиланням на положення ст. 57 СК України, визнати вказану квартиру його особистою приватною власністю.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 247-248) посилається на необґрунтованість і недоведеність доводів ОСОБА_1 . 

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до колишньої дружини ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власним майном - трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його, як власника, у це житлове приміщення і виселення наймачки ОСОБА_3 з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення (т. 1 а.с. 2-3 - справа № 223/766/19). В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що колишня дружина із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжує проживати у зазначеній квартирі, створює для нього перешкоди у здійсненні свого законного права на проживання у власній квартирі, де він зберігає реєстрацію, як єдиному наявному в нього житлі. Намагання його потрапити до житла кожного разу  супроводжувалось сварками, іноді із застосуванням фізичного насильства до ОСОБА_1 та його дружини, про що свідчать звернення до правоохоронних органів. ОСОБА_3 систематично порушує правила спільного проживання, що робить неможливим для проживання позивача разом зі своєю нинішньою дружиною ОСОБА_10   з відповідачкою  в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ОСОБА_3 не виконує свої зобов`язання по утриманню майна, в результаті чого утворилась заборгованість за спожиті комунальні послуги, яку ОСОБА_1 змушений сплачувати. Посилаючись на положення ст.ст. 116, 168 ЖК України, ст.ст. 825, 826 ЦК України просив усунути першкоди у здійсненні ним права користування належним йому майном - спірною квартирою шляхом його вселення та виселення з квартири ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. 

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 43-45) заперечувала проти доводів позову ОСОБА_1 , що вважала необґрунтованими.

На відзив ОСОБА_1 подано відповідь (т. 2 а.с. 18-20). 

У вересні 2019 року ОСОБА_3 і її син ОСОБА_4 , 2001 року народження звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням - спірною квартирою № 127, що складається з трьох відокремлених житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 72,74кв.м і житловою площею 42,7кв.м, в будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 55-56, 67-68 - справа № 223/766/19). В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вказана квартира була придбана нею із колишнім чоловіком ОСОБА_1 у шлюбі за договором купівлі-продажу від 01.09.1999 за кошти спільного  сімейного бюджету, і куди вона була вселена у 1999 році як член сім`ї ОСОБА_1 , а саме, як дружина, та проживає за вказаною адресою по теперішній час із сином - ОСОБА_4 . Наразі колишній чоловік має намір вселитись в квартиру, у зв`язку з чим з метою запобігання конфліктних ситуацій просила, з урахуванням уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 103), визначити порядок користування жилими і підсобними приміщеннями квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності сторін, таким чином: виділити їй в користування окрему житлову кімнату площею 12,70кв.м. з лоджією 2,10кв.м, ОСОБА_4 - окрему житлову кімнату площею 13,10кв.м, ОСОБА_1 - окрему житлову кімнату площею 16,90кв.м. з балконом площею 0,84кв.м, залишивши в загальному користування сторін ванну кімнату площею 2,50кв.м, вбиральню площею 1,00кв.м, коридор, кухню та вбудовану шафу.

Справи № 223/766/19 і № 223/667/19 за ухвалою суду від 04.12.2019 об`єднані в одне провадження під Єдиним унікальним номером 223/667/19 (т. 1 а.с. 220).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2020 року:
- позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3   і за ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частині кватири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог  відмовлено;
- в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено;
- позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення власника у житлове приміщення і виселення наймача з житлового приміщення,  задоволено частково. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування належним йому майном - трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру. В задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено;
- зустрічний позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково. Визначено порядок користування квартирою вказаною квартирою № 127 загальною площею 72,74кв.м, житловою площею 42,7кв.м, наступним чином: виділено в користування ОСОБА_3 окрему житлову кімнату площею 12,70кв.м. з лоджією 2,10кв.м, в користування ОСОБА_1 - окрему житлову кімнату площею 16,90кв.м з балконом площею 0,84кв.м., в загальному користуванні сторін залишено: окрему житлову кімнату площею 13,10кв.м., ванну кімнату клощею 2,50кв.м, вбиральню площею 1,00кв.м, коридор, кухню та вбудовану шафу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Знято арешт, накладений ухвалою суду від 21 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 200-201) на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання з розподілом судових витрат. 

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд врахував, що спірна квартира № 127 була придбана за час перебування сторін у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована, тому таке майно, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя підлягає згідно із ст.ст. 69, 70 СК України поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з визнанням за кожним права власності по ? частці в квартирі. 
Суд відмовив: в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 в частині стягнення грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортного засобу марки «Fiat 290» - за спливом трирічного строку позовної давності і відсутності поважних причин для поновлення строку звернення за судовим захистом на підставі ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 72 СК України; в частині стягнення ? вартості  гаражного боксу № НОМЕР_2 у авто-гаражному кооперативі «Романтік» міста Вугледар Донецької області - за недоведенням доказів належності на праві власності подружжю ОСОБА_1 . 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання вказаної квартири його особистою приватною власністю суд відмовив за недоведеністю і у зв`язку із задоволенням взаємовиключних позовних вимог його колишньої дружини - ОСОБА_3 .
Задовольняючи частково позовну заяву ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю і вселяючи його до спірної квартири, суд виходив з доведення створення співвласником ОСОБА_3 перешкод в користуванні спільним нерухомим майном, що не відповідає вимогам ст.ст. 41, 47 Конституції України і суперечить ч.ч. 1, 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України. Разом з тим, ґрунтуючи рішення на аналогічних правових підставах, суд відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 . 
Задовольняючи частково вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщення, суд взяв до уваги рівність часток сторін у праві спільної часткової (визначеної судом за основною вимогою) власності та відсутність домовленості між ними щодо порядку користування зазначеною квартирою, та обрав варіант такого порядку, що не порушує житлових прав співвласників цього житлового приміщення. Суд відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_4 про виділ йому у користування окремої житлової кімнати площею 13,10кв.м, зважаючи на те, що він не є співвласником даної квартири і на теперішній час постійно мешкає в іншій місцевості - у місті Харків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В  апеляційній скарзі  представник ОСОБА_1 - адвокат Богатченко В.М., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення в частині визнання за кожним з подружжя права власності по ? частині квартири і відмови у визнанні за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру в цілому - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні її вимог про поділ квартири і про задоволення позову ОСОБА_1 з визнанням за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру № 127 . 
Апеляційна скарга (т. 2 а.с. 94-98)  з посиланням на ст.ст. 57, 60, 69 СК України вмотивована тим, що спірна квартира хоч і була придбана в період шлюбу, але за рахунок особистого майна одного з подружжя - ОСОБА_1 , а відтак, є його приватною  власністю. Представником ОСОБА_1 було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя, що бере початок відліку з моменту розірвання шлюбу між сторонами 20.05.2008. Але унормовані ч.  ст. 267 ЦК України наслідки судом застосовані лише щодо вимог про поділ автомобіля і не застосовані щодо поділу квартири, що є невірним. Разом з тим, наголошує, що відлік позовної давності розпочинається з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить  про порушення права власності одного з подружжя. Висновки суду  про обчислення  позовної давності за вимогами про поділ квартири з 03.04.2019, коли ОСОБА_1 порушив право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, намагаючись вигнати її з житлового приміщення, зведені судом без врахування факту утримання квартири виключно ОСОБА_1 .  

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 138-141, 146-152), підтримуючи законність і обґрунтованість судового рішення, наголошує на безпідставності і недоведеності аргументів ОСОБА_1 і його представника.   

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Богатченко В.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги,  відповідачки ОСОБА_3 , яка заперечувала проти доводів скарги, а також у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 185) і співпозивача за зустрічним позовом -  ОСОБА_4 , від якого надійшла заява про розгляду справи у його відсутність (т. 2 а.с. 187), неявка яких в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля «Fiat 290» і гаражного боксу № НОМЕР_2 , вселення ОСОБА_1 і відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 з квартири № 127 , про визначення порядку користування житловим приміщення, відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 про виділ йому у користування окремої житлової кімнати - не оскаржується і апеляційним судом у відповідній частині згідно із вимогами ч.  ст. 367 ЦПК України не перевіряється. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 ) перебували у шлюбі з 07.08.1996 (т. 1 а.с. 5). Від шлюбу подружжя має сина - ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб  між сторонами розірвано 20.05.2008 (т. 1 а.с. 10, 77). 
За договором купівлі-продажу квартири від 01.09.1999 за № 1125, укладеним між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та покупцем ОСОБА_1 , останній купив квартиру №127, що складається з трьох кімнат загальною площею 72,74 кв.м., в тому числі житловою площею – 42,7 кв.м., яка розташована АДРЕСА_1 . Квартира продана за 3000 гривень, які продавці отримали повністю до підписання цього договору. Право приватної власності зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7, 8). За технічними даними квартира № 127 містить три окремі кімнати: перша кімната - 16,90кв.м; друга кімната - 13,10кв.м; третя кімната - 12,70кв.м; ванну кімнату - 2,50кв.м; вбиральню - 1,0кв.м; коридор 14,00кв.м; кухню 7,80кв.м, вбудовану шафу - 0,40х1,40кв.м. Квартира обладнана балконом - 0,84 кв.м та лоджією - 2,10 кв.м (т. 1 а.с. 105, 106). Вартість квартири № 127 згідно звіту про оцінку ринкової вартості становить 264141грн (т. 1  а.с. 136-144).
За даними ОСББ «ВЕСНА» у спірній квартирі № 127 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Але ОСОБА_1 в квартирі не мешкає з 2008 року (т. 1 а.с. 11). Фактично ОСОБА_1 із дружиною ОСОБА_10 (за другим шлюбом) з 2008 року проживають за адресою АДРЕСА_7 (т. 1 а.с. 12).
По спірній квартирі № 127 значиться заборгованість за комунальними послугами: за використаний природний газ, по квартплаті, з центрального опалення (т. 1  а.с. 13, 14, 17, 58, 60). Частково оплачені послуги з газо-, водо-, електропостачання, вивіз сміття та квартплати ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 16, 46-51).
Між сторонами виниклі конфліктні відносини з приводу користування спірною квартирою № 127 , що потягло їх звернення до правоохоронних органів, а саме: ОСОБА_1 звернувся  01.05.2019 і 20.05.2019 з приводу притягнення до відповідальності ОСОБА_3 , яка не пускає його до квартири; ОСОБА_3 звернулася 03.04.2019 про втручання колишнього чоловіка ОСОБА_1 у особисте життя (т. 1 а.с. 18-20, 61).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч. 1  ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" тощо. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
За положеннями ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 Про практику застосування судами  законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, початок позовної  давності  для  вимоги  про  поділ спільного майна подружжя,  шлюб якого  розірвано,  обчислюється  не  з  дати прийняття постанови  державного  органу РАЦС (ст.ст. 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України),  а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності  (ч.  2  ст.  72 СК України).

Суд першої інстанції встановив, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана у вересні 1999 року за час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Презумпція спільності права власності подружжя на цей об`єкт нерухомого майна, регламентована ч. 2 ст. 60 СК України, як правильно визначився суд першої інстанції, не спростована. 
В ході апеляційного перегляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 щодо придбання спірної квартири особисто ОСОБА_1 в результаті тристоронньої міни - трьох безгрошових угод.  Як переконалася колегія суддів, ані судом першої інстанції, ані в апеляційному суді не здобуто беззаперечних  і переконливих доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України щодо обміну квартири № 127 на автомобіль марки ВАЗ 21063, належний на праві власності матері позивача - ОСОБА_9 . Тож, позивачем ОСОБА_1 не доведено вкладення будь-якого майна, належного йому на праві власності, зокрема автомобілю ВАЗ 21063, на який позивач мав обмежене право володіння - лише право користування на підставі доручення від 19.02.1998, що діяло до 14 травня 1998 року (т. 1 а.с. 189), а квартира була придбана за договором купівлі-продажу 01 вересня 1999 року за гроші в розмірі 3000грн, що відзначено у п. 3 (т. 1 а.с. 8,80, 119. 145, 187).  
У даній справі відсутні будь-які супроводжуючі правочин купівлі-продажу квартири № 127   відомості або інформація, що підтверджують вкладення коштів або власного майна ОСОБА_1 в рахунок придбання цієї квартири.    
Суд врахував, що допитані в судовому засіданні свідки, окрім ОСОБА_8 , не були безпосередніми учасниками обміну спірної квартири № 127 на вказаний автомобіль ВАЗ 21063. 
Договір купівлі-продажу від 01.09.1999 двохкімнатної квартири № 79 між продавцями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_5 за 1500грн не має відношення до сторін у даній справі. Зокрема, ОСОБА_1 не є по угоді ані продавцем, ані покупцем майна, що є предметом даної угоди. Відсутні відомості про належність йому на праві власності цього іншого об`єкту неурхомості. 
Відтак, твердження в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана за рахунок його особистого майна, яким є автомобіль, є безпідставними.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що трикімнатна квартира № 127 є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , яка за відсутності позасудової домовленості сторін щодо розміру їх часток у спільному майні, підлягає поділу шляхом визнання за кожним з подружжя права власності по ? ідеальній частці у вказаному об`єкті нерухомості. 
Апеляційний суд пересвідчився у відсутності підстав, унормованих ст. 57 СК України, для визнання цієї квартири № 127 об`єктом особистої приватної власності одного з подружжя - ОСОБА_1 . 
Суд з дотримання вимог абз. 2 ч. 2 ст. 72 СК України, з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 15 вищезгаданої постанови № 11 від 21.12.2007, надав належну оцінку доводам позивача ОСОБА_1 щодо спливу строків позовної давності до вимог ОСОБА_3 про поділ квартири № 127 , зазначивши, спираючись на встановлені судом фактичні обставини і відповідні їм докази (в тому числі звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів), що початок обчислення в даному випадку строку звернення до суду ОСОБА_3 за захистом своїх прав припадає на час оспорювання ОСОБА_1 її права на ? частину у спільній власності і висування ним вимоги виселитись з квартири - 03.04.2019, коли вона і довідалася про порушення суб`єктивного права, тобто коли і виник спір з приводу спільного володіння майном. На час звернення ОСОБА_3 у червні 2019 року  із позовом про поділ квартири регламентований ст. 257 ЦК України трирічний строк звернення її за судовим захистом ще не сплив.   
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування вимог закону щодо позовної давності є необґрунтованими. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , відповідні їм правовідносини, доводам сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, врахував у відповідності із ч. 4 ст. 263 ЦПК України правові висновки  Верховного Суду України в постановах від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 і від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15, Верховного Суду в постановах від 07.02.2018 у справі № 654/5243/14-ц, від 04.07.2018  по справі № 584/1319/16-ц,  від 06.11.2019 по справі  № 203/304/17, від 13.02.2020 по справі № 320/3072/18, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поділу об`єкту спільного майна подружжя - спірної квартири № 127 шляхом визнання за кожним з подружжя права власності по ? частині квартири і відмови  у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання цього об`єкту нерухломості особистою приватною власністю - за недоведеністю в порядку, передбаченому ст. ст. 12, 76-81 ЦПК України, належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди  з висновками суду щодо їх оцінки.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній частині, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.
У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги понесені позивачем витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки. 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Судді:                                                           С.А.Попова 

                                          О.М.Пономарьова

   Т.Б.Ткаченко