Ухвала
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/789/20
провадження № 61-2437ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про розірвання договорів та відшкодування шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договорів та відшкодування шкоди.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір № 2966 про доставку, монтаж металопластикових виробів, обумовлених в комерційних пропозиціях та/або специфікації. Аналогічні договори були укладені 04 грудня 2017 року та 11 січня 2018 року. На виконання умов договорів позивачем здійснено оплату на загальну суму 52 000 грн. Після виконання робіт по встановленню вікон у період гарантійного строку виявлено, що металопластикові конструкції з ПВХ профілю не відповідають нормативним вимогам у галузі будівництва, що підтверджується висновком експертного дослідження від 30 липня 2019 року. ОСОБА_1 неодноразово як усно так і письмово звертався до відповідача з проханням повернути сплачені гроші. Посилаючись на вказані обставини, відмову ОСОБА_2 повернути кошти, просив розірвати договори № 2966 від 24 квітня 2017 року, № 3140 від 04 грудня 2017 року та № 3152 від 11 січня 2018 року, укладені між сторонами. Також стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання цих правочинів кошти у загальному розмірі 52 000 грн та витрати на підготовку будівельно-технічної експертизи у розмірі 2 826,00 грн.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2020 року позов задоволено частково. Розірвано договори № 2966 від 24 квітня 2017 року, № 3140 від 04 грудня 2017 року та № 3152 від 11 січня 2018 року, укладені між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Стягнуто з відповідача на користь позивача 52 000 грн сплачених за цими договорами. У задоволенні решти вимог відмовлено. Також вирішено питання про судові витрати.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
 
15 лютого 2021 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2021 року в зазначеній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пунктів 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову є розірвання договорів та відшкодування шкоди в справі про захист прав споживачів, ціна позову у даній справі становить 52 000 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про розірвання договорів та відшкодування шкоди. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко