Апеляційне провадження № 22-ц/824/3932/2021               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 березня 2021 року                                                                                             м. Київ
Унікальний номер справи 753/16801/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами»,
третя особа -                         керівник служби управління персоналом Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» Чупрік Михайло Олександрович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Дарницького районного суду м.Києва  від 2 грудня 2020 року, ухваленого  в приміщенні  суду під головуванням судді Заставенко М.О., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ДСП «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» (далі - ДСП «ЦППРВ»), третя особа керівник служби управління персоналом ДСП «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» Чупрік М.О., про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги мотивував тим, що з 11.05.2011 працював в ДСП «Чорнобильський спец комбінат» (далі - ДСП «ЧСК»). 
У березні 2019 працівників ДСП «ЧСК» було повідомлено про реорганізацію підприємства та переведення працівників на ДСП «ЦППРВ». 
У квітні 2019 року він дав згоду на продовження роботи в нових умовах праці в ДСП «ЦППРВ». 
У липні 2019 видано  наказ по ДСП «ЧСК» про внесення змін до штатного розпису та скорочення, яким підлягали скороченню 113 штатних посад працівників ДСП «ЧСК». 
21.12.2019 його звільнено з посади наказом підприємства від 12.09.2019 про припинення трудового договору згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності працівників у зв`язку з реорганізацією підприємства. 
З його сторони не було відмови від продовження роботи і акт з цього приводу уповноваженими особами ДСП «ЧСК» за участю представників профспілкового комітету стосовно  відмови від працевлаштування не складався і його письмові пояснення не відбиралися. 
Зазначає, що заяву про надання йому відпустки з послідуючим звільненням за скороченням штату він написав вимушено і незаконність звільнення за скороченням вважає результатом його принципової позиції та критики керівництва  підприємства.
Наказ № 354 від 09.07.2019 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення» є незаконним та таким, що виданий на вкрай несприятливих умовах для працівників підприємства, в тому числі і для нього.
Під час звільнення була порушена процедура, яка полягає в тому, що відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має переважне право залишення на роботі, а також в тому, що йому не була запропонована рівноцінна вакансія, а після звільнення йому не було видано трудову книжку.
З огляду на викладене просив поновити його на роботі на будь-якій посаді, що відповідає його кваліфікаційному і освітньому рівню в ДСП «ЦППРВ», як правонаступника прав і обов`язків приєднаного до нього ДСП «ЧСК», яке в результаті реорганізації припинило свою діяльність та стягнути з ДСП «ЦППРВ»середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2020 по 30.09.2020 в сумі 84 963,00 грн. з незначним коригуванням до дня поновлення на роботі.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 2 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду,   ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд при розгляді справи був необ`єктивним та упередженим, оскільки судове засідання в якому ухвалювалося рішення відбулося із запізненням, поспішно, що на його думку є підтвердженням неповаги суду до учасників справи. Окрім цього, відзив на позовну заяву від відповідача він отримав лише 1 грудня 2020 року, за день до судового засідання, що позбавило його права надати відповідь на відзив.
Судом не застосовано норми матеріального закону щодо його переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі і при здійсненні реорганізації підприємства, оскільки він мав вищу кваліфікацію, тривалий безперервний стаж роботи.
Судом проігноровано обов`язковий для застосування ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в якому державою гарантовані компенсації та пільги громадянам, учасникам ліквідації Чорнобильської катастрофи щодо їх залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці при організації підприємств.
Суд не надав оцінки наказу № 354 від 09.07.2019 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення», на підставі якого відбулося скорочення штату, з підстав його нікчемності,  оскільки він був підписаний директором ДСП «ЧСК» ОСОБА_2 , який не перебував у трудових відносинах з ДСП «ЧСК» та не мав права підписувати такий наказ. А тому, вважав висновок суду щодо неможливості втручання у виробничу діяльність підприємства неправомірним.
Необґрунтованим та необ`єктивними є посилання суду в рішенні на те, що він відмовився від запропонованих йому посад для продовження роботи на підприємстві, тоді як в попередженні від 17.04.2019 він чітко заявив, що дає згоду на продовження роботи в ДСП «ЦППВР». 
Також судом не витребувано змін до штатного розпису внесених за час перебування його у відпустці з 16.09.2019 до 21.12.2019, що дало б змогу встановити порушення відповідачем обов`язку надати до ознайомлення перелік вакантних посад на підприємстві.
Поза увагою суду залишилися його доводи стосовно неповернення йому трудової книжки. 
У відзиві на апеляційну скаргу т.в.о. генерального директора ДСП «ЦППВР» ОСОБА_6. просив залишити судове рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
Вказував, що державне спеціалізоване підприємство «ЦППРВ» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ним. 
На час ухвалення рішення судом першої інстанції ДСП «ЧСК» перебувало у стадії припинення з 02.04.2019, наразі приєднання ДСП «ЧСК» до ДСП «ЦППРВ» не завершено.
Позивач в своїй апеляційній скарзі не наводить доводів та обставин про незаконність рішення суду, натомість багато уваги приділяє своїм міркуванням щодо неправильної діяльності відповідача, поруч з тим, не спростовує обставин, які пов`язані з його звільненням та які перевірялися судом.
Вказує, що позивачем пропущено двохмісячний строк звернення до суду з позовом.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.  
Від третьої особи ОСОБА_5 надійшла заява, в якій останній просить справу розглядати у його відсутність, підтримує відзив на апеляційну скаргу, поданий відповідачем, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності порушень закону з боку відповідача, який дотримав норм чинного законодавства при звільненні на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову  ОСОБА_1  відповідає обставинам справи.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 наказом № 218-ос від 28.04.2011 був переведений на посаду заступника директора комплексу з охорони об`єктів зони відчуження та фізичного захисту ДСП "Чорнобильський спецкомбінат" (а. с. 26).
Попередженням від 17.04.2019 ОСОБА_1 під особистий підпис повідомлено про припинення ДСП «ЧСК» шляхом його приєднання до ДСП «ЦППРВ», про істотну зміну умов праці. Позивач особисто підписав вказане попередження та погодився продовжувати роботу в нових умовах праці (ас.36). 
ДСП «ЧСК», в результаті реорганізації шляхом його приєднання до ДСП "ЦППРВ" було внесено зміни в організаційну структуру та штатний розпис, в результаті чого посада, яку обіймав позивач, підлягала скороченню. Про зміни в організаційній структурі свідчить наказ № 354 від 09.07.2019 року, згідно з яким із штатного розпису було виведено 113 штатних одиниць (а. с. 31).
ОСОБА_1 попередження про наступне скорочення штату працівників і скорочення його посади з 10.09.2019 було вручене під особистий підпис 18.07.2019, в якому також було запропоновано переведення його на вакантні посади. Відповідно до підпису позивача на вказаному попередженні, рішення з вказаного питання буде прийнято ним протягом двох місяців (а. с. 37 -38).
Наказом № 577-ос від 12.09.2019 про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади з 21.12.2019, перед звільненням надано щорічну відпустку на 96 календарних днів на період з 16.09.2019 по 21.12.2019, підстава попередження про звільнення та заява ОСОБА_1 від 04.09.2019 (а. с. 28).
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що позивача було завчасно у встановлені строки повідомлено про скорочення штату, запропоновано вакантні посади, однак позивач, до закінчення строку попередження подав заяву про надання йому відпустки з подальшим його звільненням. Тому враховуючи зазначене, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що йому не пропонувалися вакантні посади. В результаті позивача звільнено, оскільки він не дав згоди на переведення на іншу роботу.
А тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.
З матеріалів справи вбачається, що   ОСОБА_1 було повідомлено   про звільнення не менше, ніж за 2 місяця та запропоновано   наявні вакантні посади, від яких позивач відмовився. Доказів того, що ці посади не відповідають професійній кваліфікації та професійним навичкам позивач не надав.
Посилання  в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не було запропоновано інших вакантних посад, безпідставні, оскільки відповідач визначив посади з усіх можливих, які відповідають професії чи спеціальності позивача, про що встановлено вище.
Перевіривши встановлені судом першої інстанції факти та зазначені учасниками справи вимоги і заперечення, колегія суддів приходить до висновку також і про те, що доводи апеляційної скарги про порушення порядку його звільнення з підстав незастосування положень ЗУ ««Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в силу їх недоведеності з огляду на встановлені вище факти завчасного попередження про скорочення та пропозиції з переліком вакантних посад.
Відповідно до частини першої статті 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.
Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.
Тобто, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам, переліченим у ч.ч.2, 3 ст.42-1 КЗпП України.
В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 у трудових відносинах на підприємстві перебуває з травня 2011 року та є особою, на яку розповсюджуються положення  ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Однак, вказані обставини не були предметом розгляду судом першої інстанції, і суд апеляційної інстанції не має повноваження виходити за межі підстав і предмета позову.
Стосовно доводів апеляційної скарги про не витребування судом першої інстанції змін до штатного розпису внесених за час перебування позивача у відпустці - то  такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
До того ж клопотання про витребування доказів позивачем до суду першої інстанції не заявлялося.
Окрім того, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про нікчемність наказу № 354 від 09.07.2019, оскільки доказів такого ні в суд першої, ні в суд апеляційної інстанції позивачем не надано.
Колегія суддів відноситься критично до доводів апеляційної скарги про порушення процедури скорочення його з посади у зв`язку з тим, що профспілковий комітет безпідставно надав згоду на його звільнення з огляду на наступне.
За приписами частини 7 статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.  
Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).
Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про надання згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.
З урахуванням вищезазначеного можна зробити висновок про те, що оскільки обґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а необґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак необґрунтованості.
Як встановлено апеляційним судом, профком на заяви підприємства від 10.07.2019 та 18.07.2019  надав згоду на звільнення ОСОБА_1 , що не заперечувалося сторонами.
В зв`язку з наведеним, звільнення ОСОБА_1 відбулося із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, при звільненні позивача було дотримано процедуру звільнення із своєчасним попередженням ОСОБА_1 про наступне звільнення, із запропонуванням йому вакантних посад, які були в наявності, від яких він відмовився.
Вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу  є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому у задоволенні цих вимог судом першої інстанції відмовлено підставно.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставами для скасування законного і обгрнутованого рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
                                            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення  Дарницького районного суду м.Києва  від 2 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  22 березня 2021 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: