ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2324/21 Справа № 191/2518/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду із вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 03 березня 2015 року він надав ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 1300,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 січня 2016 року.
Однак ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув.
Просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 33709,40 грн., 3% річних у розмірі 4219,15 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 15167,38 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03 березня 2015 року станом на 04 березня 2020 року в розмірі 33709,40 грн., 3% річних в розмірі 4219,15 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 15617,38 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, кошти не повернув, наявність заборгованості позивачем доведеною, правильність здійснених розрахунків відповідачем не оспорювалося, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики разом з процентами та інфляційними нарахуваннями.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував, хто саме звернувся з позовом до суду, не встановив обставини та причини того, що кредитор з 01 січня 2016 року до 19 липня 2017 року не звертався з вимогами про повернення боргу, а також не встановив чи успадкувала ОСОБА_2 право вимоги за розпискою від 03 березня 2015 року. Також суд не надав оцінку наявності оригіналу розписки у відповідача, що підтверджує факт повернення боргу.
Позивач відзив на апеляційну скаргу суду не подав.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1300 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01 січня 2016 року, що підтверджується розпискою (т.1 а.с.10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.19).
Ухвалою суду ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 .
Також встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання у визначений строк не виконав, у зв`язки з чим зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики у розмірі 33709,00 грн., 3% річних у розмірі 4219,15 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 15617,38 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла ОСОБА_2 , у тому числі нею були успадковані права та зобов`язання, які випливають з договору позики від 03 березня 2015 року.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши не виконання відповідачем боргового зобов`язання у визначений строк, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний повернути позивачу заборгованість за договором позики з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.
Доводи відповідача про факт повернення боргу, з посиланням на наявність у нього оригіналу розписки, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач звертаючись до суду з позовом надав боргову розписку, в якій відсутні будь-які відомості про повернення оспорюваних сум, що в свою чергу свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
В той же час, наявність у відповідача ідентичної розписки не може бути належним та допустимим доказом повернення боргу, оскільки походження цієї розписки відповідачем не доведено, а від проведення судової експертизи відповідач ухилився, хоча її судом першої інстанції було призначено за клопотанням останнього.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував, хто саме звернувся з позовом до суду, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи особу позивача було встановлено відповідно до наявних у справі документів.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

                                                                               О.В. Лаченкова