ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2021 року

м. Харків

справа №629/4240/19

провадження №22-ц/818/828/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності за апеляційною скаргою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Мицик С.А., в залі суду в місті Лозова Харківської області (повний текст судового рішення складено 29 вересня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
У грудні 2019 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 – задоволено. Визнано незаконними і скасовано у виконавчому провадженні № 54413497 постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акт старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Скасовано свідоцтво про право власності від 05.07.2019 року, посвідчене державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстроване в реєстрі за № 719. Стягнуто з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 341,40 грн. З дня набрання даним рішенням суду законної сили скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.03.2020 року, а саме: арешт на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки оскаржувані постанови державного виконавця винесені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Виконавцем було проведено збір інформації про наявність зареєстрованого за боржником майна, на яке можливо звернути стягнення, та отримано копії документів, які свідчать, що житловий будинок АДРЕСА_1 вцілому належить боржнику – ОСОБА_7 . Під час здійснення виконавчого провадження, ні боржник, ні інші члени родини боржника не повідомляли про можливість претендування на частки майна, належного боржнику. Крім того постанови виконавця про опис та арешт майна від 25 вересня 2018 року не оскаржені. Апелянт вважає, що підстав для задоволення позову ОСОБА_3 не вбачається.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Здєльник Сергій Іванович надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року оскаржується відділом державної виконавчої служби лише в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова державного виконавця від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акт старшого державного виконавця від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу, - підлягають скасуванню, оскільки державним виконавцем не враховано, що майно боржника є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 . Дії державного виконавця порушують права позивача за зустрічним позовом як співвласника спірного майна, яке передано стягувачу без його згоди. При цьому наявні підстави і для скасування свідоцтва про право власності від 05.07.2019 року. ОСОБА_3 не був стороною виконавчого провадження, а отже був позбавлений можливості оскаржити дії державного виконавця; він не був повідомлений про результати визначення вартості чи оцінки майна, а також отримання звіту про оцінку спірного майна.
Такі висновки суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що на виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) перебуває виконавчий лист №629/5090/16-ц, виданий Лозівським міськрайонним судом Харківської області 21 червня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 207 000 грн. та 2 200 доларів США, що за курсом 26,29 НБУ складає 57 860 грн.; та судові витрати в сумі 2648,60 грн. ( а.с. 5 т.2).
Постановою заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 07 серпня 2017 року відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом (а.с.7 т.2).
25 вересня 2018 року старшим державним виконавцем міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та м. Лозова ГТУЮ у Харківській області Лопашовим Вадимом Сергійовичем складена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника (а.с.130-133 т.1). Встановлено, що у боржника ОСОБА_7 виявлене нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить боржнику на праві власності. 
15 березня 2019 року державним виконавцем направлено пакет документів до ДП «Сетам» щодо реалізації арештованого майна, яке належить на праві власності боржнику.
Відповідно до протоколу ДП «Сетам» №397891 10 квітня 2019 року за реєстраційним лотом 338538 щодо реалізації житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Наступні електронні торги 02 травня 2019 року, 22 травня 2019 року щодо реалізації спірного будинку також не відбулися. При цьому стягувач надав згоду на прийняття майна боржника в рахунок часткового погашення боргу.
30 травня 2019 року старшим державним виконавцем Лопашовим Вадимом Сергійовичем винесена постанова про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а також складений акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с.8-9 т.2).
05 липня 2019 року державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М. видане свідоцтво ОСОБА_1 про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 719.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 17 серпня 1991 року; шлюб між ними розірваний заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 травня 2019 року (а.с.82 т.1).
Як на підставу зустрічних позовних вимог,  ОСОБА_3 посилався на те, що з 17 серпня 1991 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Під час перебування у шлюбі, 04 червня 1998 року, вона набула право власності на житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1 . Заочним рішенням суду від 29.05.2019 року шлюб між ними розірвано, проте він продовжує проживати у спірному будинку, який вважає спільним сумісним майном подружжя. Державним виконавцем йому було повідомлено, що відносно його дружини відкрито виконавче провадження, виконавча служба здійснює заходи щодо примусового виконання судового рішення про стягнення з неї боргу, який його не стосується, оскільки він не є стороною виконавчого провадження. Зазначив, що йому не було відомо про те, що 05.07.2019 року ОСОБА_9  набув право власності на вищевказаний будинок.  ОСОБА_3 зазначив, що стягувач у виконавчому провадженні мав можливість пересвідчитися, що він та його сини зареєстровані та постійно проживають у спірному будинку, з`ясувати у нього підстави такого проживання, довідатися про існуючі обтяження будинку у вигляді права спільної сумісної власності члена сім`ї боржника на будинок, а також права користування житлом членів сім`ї співвласників будинку. У наданому позивачем за первісним позовом Свідоцтві про придбання майна з прилюдних торгів від 05.07.2019 відсутній запис про те, що треті особи не мають ніяких майнових прав на будинок, що свідчить про наявність у третіх осіб таких майнових прав. Позивач за зустрічним позовом вказував, що передаючи йому майно на відповідальне зберігання, державний виконавець Лопашов В.С. пояснив, що відносно його дружини відкрито виконавче провадження про стягнення з неї боргу, який його не стосується, оскільки він не є стороною виконавчого провадження-боржником. У зв`язку з тим, що передане на відповідальне зберігання майно є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі його дружини-боржника у провадженні, він не заперечував проти звернення стягнення на її частку у спільному сумісному майні. Таким чином, не врахувавши статус вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та позбавивши його у визначений законодавством спосіб участі у проведенні публічних електронних торгів, державний виконавець допустив порушення Порядку та Закон України «Про виконавче провадження». Порушення вимог законодавства у виконавчому провадженні державним виконавцем, в тому числі неповідомлення співвласника арештованого майна про відкриття виконавчого провадження, призвело до порушення його прав у даному виконавчому провадженні. ОСОБА_3 вказує, що йому не було відомо про існування виконавчого провадження, боржником у якому є його колишня дружина, і він не був обізнаний про всі інші дії державного виконавця у вищезазначеному виконавчому провадженні, в тому числі передачу заявки на реалізацію публічних торгів належних їм часток будинку та щодо процедури проведення вказаних торгів. Вищезазначені обставини в сукупності вплинули на результат прилюдних торгів і зміст самого правочину. Виносячи постанову про накладення арешту на майно, звертаючись із заявкою ВДВС про проведення електронних торгів, виносячи Постанову від 30.05.2019 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, та складаючи Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30.05.2019 державний виконавець не провів у повному обсязі заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, не перевірив, чи не перебуває це нерухоме майно, набуте боржником в період шлюбу у спільній сумісній власності, та чи його дії щодо продажу нерухомого майна на електронних торгах не порушують законні права інших осіб володіти, користуватися та розпоряджатися власністю, яка набута ним у законний спосіб, і не повідомив законного співвласника майна про вказані дії. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд скасувати постанову від 30.05.2019 року, винесену державним виконавцем Лопашовим В.С. у виконавчому провадженні № 54413497 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу; Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 30.05.2019 року та Свідоцтво про придбання майна з електронних прилюдних торгів від 05.07.2019 року, посвідчене державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстроване в реєстрі за № 719 ( а.с. 115-128 т.2). 
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти.
За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
З огляду на викладене ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення до суду позову в порядку ст.393 ЦК України із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.
Так, згідно зі ст. 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2019 року по справі №524/6164/17 та від 07.02.2019 року по справі № 522/1516/15-ц.
З урахуванням того, що право власності на спірне нерухоме майно перейшло до стягувача, то ефективним і належним способом захисту прав боржника у цих правовідносинах є пред`явлення до суду позову в порядку, передбаченому ст. 393 ЦК України, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності (заявлення інших похідних вимог) із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження.
З матеріалів справи убачається, що житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1  був придбаний боржником ОСОБА_8  04 червня 1998 року,під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.132 т.1).
На момент придбання вказаного будинку, набуття прав власності регулювалося положеннями ЦК УРСР 1960 року. Крім того, питання набуття майна подружжям врегульовувалося нормами Кодексу про шлюб та сім`ю.
Зокрема, ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У відповідності до перехідних положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно положень ст. 60 Сімейного кодексі України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї Верховним Судом не встановлено.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відомостей щодо спростування зазначеної презумпції та визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю ОСОБА_6 матеріали справи не містять.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте боржником в період шлюбу, не спростовано. 
За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Розділом VI визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, статтями 56 та 61 цього Закону передбачено арешт майна боржника та порядок його реалізації.
За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
Сторони не заперечують, що 25 вересня 2018 року старшим державним виконавцем міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та м. Лозова ГТУЮ у Харківській області Лопашовим Вадимом Сергійовичем складена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника (а.с.130-133 т.1). Встановлено, що у боржника ОСОБА_7 виявлене нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить боржнику на праві власності. 
15 березня 2019 року державним виконавцем направлено пакет документів до ДП «Сетам» щодо реалізації арештованого майна, яке належить на праві власності боржнику.
Відповідно до протоколу ДП «Сетам» №397891 10 квітня 2019 року за реєстраційним лотом 338538 щодо реалізації житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.
Наступні електронні торги 02 травня 2019 року, 22 травня 2019 року щодо реалізації спірного будинку також не відбулися. При цьому стягувач надав згоду на прийняття майна боржника в рахунок часткового погашення боргу.
Пунктом 6 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.
Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно (п.9 ст.61 Закону).
30 травня 2019 року старшим державним виконавцем Лопашовим Вадимом Сергійовичем винесена постанова про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а також складений акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а.с.8-9 т.2).
05 липня 2019 року державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М. видане свідоцтво ОСОБА_9 про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 719.
Великою Палатою Верховного Суду в справі № 910/856/17 від 05.06.2018 року зроблено висновок про те, що правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором (правочином). 
В свою чергу, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.
Таким чином відчуження майна на електронних торгах за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за ст. ст. 203, 215 ЦК України.
У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Як встановлено у ході судового розгляду, згоди на примусову реалізацію майна, що перебуває у спільній сумісній власності позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надавав. Крім того, при примусовій реалізації, частка позивача та боржника не визначалася та не виділялася.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому при примусовій передачі майну стягувачу у виконавчому провадженні без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18).
Таким чином в період примусової передачі майна стягувачу, державний виконавець не мав необхідних повноважень на розпорядження цілим об`єктом нерухомості. 
З огляду на дані обставини, в результаті неправомірних дій державного виконавця, позивач був позбавлений права власності на належну йому частину у спільному майні.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки державним виконавцем не враховано, що майно боржника є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.
При цьому рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року оскаржується відділом державної виконавчої служби лише в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) – залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 
Судді:                                                                   С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 22.02.2021 року.