ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/873/19	Головуючий у 1-й інстанції Гудима І.В. 	
Провадження № 22-ц/817/73/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— позивача- відповідача ОСОБА_1 , її                                         представника адвоката Свірського Т.В.,                                                         відповідача-позивача ОСОБА_2 , його                                                 представника адвоката Федірка В.С.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 598/873/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року та на додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року, ухвалених суддею Гудимою І.В., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,- 

                                       ВСТАНОВИВ:
        У травні 2019 року до Збаразького районного суду Тернопільської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
       В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказувала, що під час шлюбу з відповідачем ними спільно було надбано нерухоме майно, а саме гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22928797). У позовних вимогах позивач просила, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину даного гаража, загальною площею 38,5 кв.м.
       У липні 2019 року із зустрічною позовною заявою до суду звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
       В обґрунтуванні зустрічних позовних вимог відповідач-позивач вказував, що 29.04.2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено шлюб. Під час шлюбу, а саме 31.03.2010 року, ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Авто Просто» угоду №0316225, відповідно до якої ТОВ «Авто Просто» гарантувало ОСОБА_1 отримання права на автомобіль шляхом включення її в учасники системи «Авто Просто» та зобов`язалось здійснити оплату вартості автомобіля виробнику, Імпортеру чи Дистриб`ютору, а ОСОБА_1 зобов`язалась виконувати зобов`язання, передбачені цією Угодою. 10.09.2010 року між ОСОБА_1 (Отримувач), ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» (Продавець) і ТОВ «Авто Просто» (Платник) був укладений договір №714608-S00119, відповідно до якого ОСОБА_1 набула право власності на автомобіль Chevrolet Epica, р.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 145 600 гривень. 
       Зазначав, що оскільки ОСОБА_1 , як одним із подружжя, було укладено вищевказаний договір в інтересах сім`ї, то придбаний внаслідок укладення кредитного договору даний автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю, а цивільні права й обов`язки за вказаним договором виникли в обох із подружжя. Також зазначав, що він не заперечує проти того, щоб спірний автомобіль залишився у власності ОСОБА_1 , а йому були відшкодовані кошти, сплачені в погашення спільного боргу за придбання автомобіля, та просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти в сумі 130 577 грн., сплачених ним в погашення спільного боргу по Угоді №0316225, укладеній 31.03.2010 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Авто Просто», за придбання автомобіля Chevrolet Epika, р.н.з. НОМЕР_1 , з яких: 78577,20 грн. (1/2 частина від 157154 грн. сплачених за рахунок спільних коштів подружжя в погашення спільного боргу під час шлюбу в період з 31.03.2010 р. до 31.12.2016 р.); 44925.99 грн. - кошти сплачені ним в погашення спільного боргу за рахунок особистих коштів в період з 01.01.2015 р. до 02.08.2016 р. (до часу розірвання шлюбу судом), коли вони вже не вели спільного господарства; 52000 грн. - кошти сплачені ним в погашення спільного боргу за рахунок власних коштів після розірвання шлюбу судом в період з 02.08.2016 р. до 26.09.2018 року.
       В уточненій зустрічній позовній заяві відповідач - позивач ОСОБА_2 просив провести розподіл спільного майна подружжя, а саме стягнути з ОСОБА_1 в його користь 72500 гривень в рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Chevrolet Epika, р.н. НОМЕР_1 , залишивши вказаний автомобіль у власності позивача- відповідача ОСОБА_1 . При цьому, він просив інші позовні вимоги, а саме позовні вимоги про стягнення частки витрат по Угоді №0316225 від 31.03.2010 року з ТОВ «Авто Просто» залишити без розгляду. 
       Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог щодо стягнення частини витрат по Угоді №0316225 від 31.03.2010 року з ТОВ «Авто Просто» залишено без розгляду.
       Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
       В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину гаража, площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22928797).
       Стягнуто з   ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 768 гривень 40 копійок сплаченого судового збору.
       Позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено.
       В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 72500 гривень в рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Chevrolet Epika, реєстраційний номер   НОМЕР_1 , залишивши у власності ОСОБА_1 вказаний транспортний засіб.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь   ОСОБА_2 768 гривень 40 копійок сплаченого судового збору.
       Від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року та на додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року, в якій апелянт просить скасувати рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року в частині задоволення зустрічного позову, а також в частині стягнення з неї судового збору та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.
       Також, просить змінити додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року в частині стягнення понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме прийняти рішення про стягнення з ОСОБА_2 в її користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20500грн.
       В інших частинах основного та додаткового рішення Збаразького районного суду Тернопільської області просить залишити без змін.
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема вказує, що справу, в частині зустрічної позовної заяви, розглянуто з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач- позивач після подачі зустрічної позовної заяви, яка була прийнята судом до розгляду, подав до суду ще одну зустрічну позовну заяву від 12.09.2019р. з іншим обґрунтуванням підстав позову та іншим розміром позовних вимог. Вважає, що за таких умов суд першої інстанції повинен був залишити зазначену зустрічну позовну заяву від 12.09.2019р. без розгляду, оскільки вона подана поза межами строку, передбаченого частиною 1 статті 193 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. 
       Окрім того вказує, що по суті позовних вимог, викладених у зустрічній позовній заяві від 12.09.2019р., позов не підлягав задоволенню, відповідно до ч. 5 ст. 71 Сімейного кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вказує, що враховуючи те, що жодною із сторін не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації є безпідставними, однак зазначене судом залишено поза увагою. 
       Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції безпідставно притягнув її до цивільно-правової відповідальності, складовими якої є протиправність поведінки, наявність шкоди та причинно - наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою. Вважає, що в даному випадку в її діях не вбачається протиправної поведінки, а, відповідно, і відсутній факт завдання нею шкоди.
       Окрім того вказує, що суд першої інстанції не врахував факт наявності заборгованості перед ТОВ «АВТО ПРОСТО» в сумі 165 925,08 грн. за придбання спірного автомобіля, що підтверджується позовною заявою, поданою ТОВ «АВТО ПРОСТО» до Збаразького районного суду .Зазначає, що на даний час вказана справа судом не розглянута. При поділі майна подружжя чи визначенні грошової компенсації замість частки у майні повинні враховуватись борги подружжя.
       Також апелянт зазначає,що додатковим рішенням від 20 жовтня 2020 року у справі № 598/873/19 Збаразький районний суд, безпідставно стягнув з ОСОБА_3 в її користь витрати на професійну правничу допомогу лише в сумі 6 000 гривень, при тому що сума таких витрат, згідно поданих доказів, становить 20 500,00 гривень. Апелянт вказує, що суд неправомірно зменшив розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виходячи лише із заяви ОСОБА_3 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суть якої зводиться лише до тлумачення умов договору та доведення недопустимості поданих доказів. Вказує, що орієнтовний розмір понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції становить 12000 грн.
       На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_2 , у якому відповідач-позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін. Також просить стягнути на його користь понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. 
       У доводах поданого відзиву, ОСОБА_2 зазначає про безпідставність тверджень ОСОБА_1 щодо порушення судом норм процесуального права в частині прийняття і розгляду судом зустрічної позовної заяви, оскільки 05.07.2020 р. ним була подана в суд зустрічна позовна заява по справі про поділ спільного майна подружжя у якій підстави позову не змінювались.
       Також зазначає, що 11.09.2010 р. ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 автомобіля Сhevrolet Еріса д.н.з. НОМЕР_1 з правом керування автомобілем ОСОБА_2 .
       Вказує, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
       Щодо розміру часток у спільному сумісному майні, яке належить йому та відповідачу, то відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільні сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісне власності є рівними. Відповідне положення містить також ст. 70 СК України.
       Таким чином вважає, що автомобіль Сhevrolet Еріса д.н.з. НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що вказаним автомобілем він керував і використовував його в інтересах сім`ї. При цьому вказує,що в 2014 році їхня сім`я розпалась і з цього часу вони не вели спільного господарства. 02.08.2016 р. рішенням Збаразького районного суду по справі № 598/817/16-ц його шлюб з ОСОБА_1 був розірваний . Стверджує, що 28.09.2018 р. ОСОБА_1 викрала з двору будинку по АДРЕСА_2 автомобіль Сhevrolet Еріса д.н.з. НОМЕР_1 . В зв`язку з вищенаведеним, 28.09.2018 р. Збаразьким відділенням поліції ТУ в Тернопільській області відкрито кримінальне провадження 12018210090000104 ст. 356 КК України. З 28.09.2018 р. ОСОБА_1 одноособово користується автомобілем.
        ОСОБА_2 вказує, що враховуючи, що автомобіль знаходиться у володінні і користуванні ОСОБА_1 є неподільною річчю, то відповідно він погоджуюсь на присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у праві спільної власності на автомобіль в сумі 72500 грн., а ОСОБА_1 у свою чергу не заперечувала проти присудження їй судом цілого автомобіля. Також, заперечує проти доводів апеляційної скарги відносно стягнення правової допомоги у розмірі 20500 грн., оскільки вказані витрати належними та допустимими доказами апелянтом не доведені .
       У судовому засіданні позивач - відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Свірський Т.В. підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.
       Відповідач - позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Федірко В.С. у судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги, посилаючись на мотиви викладені у поданому відзиві.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
       Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
       Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Таким чином, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі в період з 29 квітня 2007 року по 2016 рік. 
       02 серпня 2016 року рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області серії НОМЕР_3 від 29 квітня 2007 року (т.1, а.с.5), копією рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 02 серпня 2016 року (т.1, а.с.6).
       Під час шлюбу сторонами, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, було надбано нерухоме майно, а саме гараж площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22928797), який зареєстрований за ОСОБА_2 , та автомобіль Chevrolet Epika, р.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 145600 гривень, який зареєстрований за ОСОБА_1 . 
       Встановлено, що на даний час спірним автомобілем користується ОСОБА_1 . Вказані обставини знайшли своє підтвердження копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 січня 2018 року (т.1, а.с.7), копією технічного паспорта на гараж АДРЕСА_1 (т.1, а.с.26-30), копією рішення виконавчого комітету Збаразької міської ради Тернопільської області №57 від 28.02.2008 року (т.1,а.с.31), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т.1,а.с.33), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.34), копією угоди №0316225 від 31.03.2010 року укладеною між ТзОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_1 з додатками до угоди (т.1, а.с.45-47), копією договору №714608-S00119 від 10.09.2010 року укладеного між ОСОБА_1 , ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» і ТОВ «Авто Просто» з додатками (т.1, а.с.48-53), копіями квитанцій про оплату за придбання автомобіля (т.1, а.с.57-70). 
       Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 автомобіль Chevrolet Epika, р.н.з.   НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 з правом керування автомобілем ОСОБА_2 , що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 11.09.2010 року ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області (т.1, а.с.54).
       Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягуючи з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 72500 гривень в рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Chevrolet Epika, реєстраційний номер   НОМЕР_1 , залишивши у власності ОСОБА_1 вказаний транспортний засіб, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя підлягає розподілу між сторонами. При цьому стягуючи 72500 грн. суд виходив із принципу диспозитивності цивільного судочинства, тобто в межах заявлених позовних вимог, врахувавши, що вартість спірного автомобіля Chevrolet Epika, р.н.з. НОМЕР_1 , становить 145600 гривень. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам Закону. 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
       Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
       Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
       Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
       Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
       Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. 
       Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18).
       Слід зазначити, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Частинами першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
       Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
       Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
       Так, звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 просив суд провести поділ спільного майна подружжя на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення його права власності на спірне майно та присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя.
       Отже, виходячи з вище викладеного відповідачем-позивачем ОСОБА_2 обрано належний спосіб захисту оспорюваного права, оскільки ним зазначено, що правовою підставою своїх позовних вимог є стаття 364 ЦК України.
       Матеріалами справи встановлено, що спірне майно, а саме автомобіль Chevrolet Epika, р.н.з. НОМЕР_1 , набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому судом першої інстанції вірно враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка ОСОБА_1 спростована не була.
       З матеріалів справи вбачається, що відповідач - позивач ОСОБА_2 бажає одержати грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності на спірний автомобіль.
       Як випливає з обставин справи сторони не заперечували, що вартість спірного автомобіля становить 145600 грн., що випливає з Договору №714608-S00119 від 10 вересня 2010 року (а.с.48-49, т.1).
        Отже, грошова компенсація за належну відповідачу - позивачу ОСОБА_2 частку у спільному майні подружжя , а саме спірного автомобіля складає 72500 грн.
       Відповідач - позивач   ОСОБА_2 у зустрічному позові  просив суд провести поділ спільного майна подружжя на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення його права власності на спірне майно та присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя. 
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та від 27 травня 2020 року у справі № 758/6805/17.
       Крім того, за змістом п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
       У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. 
       Згідно постанови Верховного Суду у справі №344/1770/14-ц від 08 липня 2020 року, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Верховний Суд погодився із висновками суду апеляційної інстанції про присудження на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, без внесення відповідачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, зазначивши що таку суму вносить позивач і лише у разі, якщо майно виділяється йому. 
       Оскільки відповідач-позивач ОСОБА_2 погодився із передачею спірного автомобіля ОСОБА_4 , то доводи апелянта що суд першої інстанції інстанції всупереч вимог частини п`ятої статті 71 СК України самостійно вирішив присудити на користь відповідача - позивача грошової компенсації, без внесення останнім відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду є безпідставними.
       Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       За вказаних обставин доводи відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, відповідачем не надано.
       Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, виходячи з наступного.
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до частини дванадцятої статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Судом першої інстанції, при визначенні судових витрат понесених на правову допомогу на користь ОСОБА_1 враховано надані адвокатом послуги, а саме: попередній правовий аналіз наявних матеріалів та оцінка обставин і наявних доказів, необхідних у справі; правовий аналіз законодавства та судової практики, необхідний у справі про поділ майна подружжя; підготовка та подання позовної заяви; підготовка та подання відповіді на відзив; підготовка та подання клопотань; участь адвоката у судових засіданнях.
       При цьому, суд обґрунтовано вважав, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20500 грн. є неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката.
       Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги клопотання сторони відповідача-позивача ОСОБА_2 щодо зменшення понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
       У постанові у справі № 915/1654/19 від 21 липня 2020 Верховний Суд зазначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Колегія суддів погоджується із стягнутою сумою понесених судових витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у розмірі 6000грн., оскільки матеріалами справи підтверджено необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача - відповідача з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг,незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції та тривалість судових засідань, критерію реальності таких витрат. 
       Так, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Свірський Т.В. був присутній на 9 судових засіданнях в суді першої інстанції, загальна тривалість яких становить 11 год. (т.1,а.с.78,122,158,167,173,184,190,209,218) Процесуальних документів у суді першої інстанції, що стосувалися розгляду даної справи, адвокатом Свірським Т.В. загалом було складено на 13 аркушах (т.1,а.с.2,14,95,99,130,135,165).
       Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, стягнувши 6 000 гривень, посилаючись на те, що сума таких витрат, згідно поданих доказів, становить 20500 гривень, оскільки судом обґрунтовано взято до уваги: невелику складність справи; невеликий обсяг надання правничої допомоги, який необхідний був для підготовки позовної заяви та відповіді на відзив, в тому числі і для збору доказів; невелику та неспівмірну із заявленими витратами на правничу допомогу ціну позову. 
       Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та  всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
       У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи наведене, рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року та додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року постановлені згідно вимог чинного законодавства та не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
       Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн., заявлених відповідачем - позивачем ОСОБА_2 у поданому відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до наступного.
       Як було зазначено вище, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
       Відповідачем - позивачем ОСОБА_2 надано апеляційному суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Федірко В.С., та здійснених витрат, зокрема згідно Акту здачі-приймання виконаних робіт/наданих послуг адвокатом по Договору про надання правничої допомоги від 25 листопада 2020 року, на підготовку відзиву на апеляційну скаргу по справі №598/873/29 в Тернопільському апеляційному суді понесено витрати у розмірі 1500 грн.( т.2,а.с.32), а тому вказані витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
       Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року та додаткове рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2020 року — залишити без змін.
       Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 24 лютого 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.
                                                                                Хома М.В.
       Судді:                                                         Щавурська Н.Б.