Справа № 447/968/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3100/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Івасюти М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Гончарова Валентина Вікторовича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням у ДТП транспортного засобу,-
В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням у ДТП транспортного засобу.
Просив стягнути з відповідача - ОСОБА_2 106 824,90 грн. у відшкодування майнової шкоди, заподіяної пошкодженням транспортного засобу, а також всі понесені ним судові витрати. 
В обґрунтування позову покликався на те, що 18.03.2018 року о 15-45 год. на 574 км+216 м автомобільної дороги М-06 "Київ-Чоп" в Миколаївському районі Львівської області ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом "Skoda", р.н. НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з належним йому транспортним засобом "Volvo", р.н. НОМЕР_2 , який використовується ним у підприємницькій діяльності, пов`язаній з перевезенням вантажів. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 25.05.2018 у справі №758/4641/18 відповідача визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
У відповідності до звіту автотоварознавчого дослідження ПП ОСОБА_3 від 12.04.2019 №128/1 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу внаслідок його пошкодження у вказаній ДТП станом на час цієї ДТП складає 203 624,90 грн. Крім того, за проведення такого дослідження ним було сплачено 2200,00 грн., що стверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 17.04.2019 №128, рахунком ПП ОСОБА_4 від 17.04.2019 №39 та платіжним дорученням від 19.04.2019 №1494. 
Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням у ДТП транспортного засобу – відмовлено.
Вказане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Гончаров Валентин Вікторович.
Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки наданому позивачем звіту авто товарознавчого дослідження ПП ОСОБА_3 від 12.04.2019 року №128/1 про вартість відновлювального ремонту транспортного засобу внаслідок його пошкодження у ДТП, яка відбулась 18.03.2018 року з вини відповідача. Також у мотивувальній частині рішення суд не зазначив будь – яких мотивів неприйняття такого звіту в якості доказу по справі.
Звертає увагу суду на те, що докази щодо понесення особою фактичних витрат на відновлення транспортного засобу і проведення його ремонту є альтернативними, тобто вони не є обов`язковими при вирішенні питання про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням у ДТП транспортного засобу.
Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
16 січня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу. Просив суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гончарова Валентина Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження розміру витрат, понесених на ремонт автомобіля позивач доказів не надав, а суд позбавлений можливості визначити розмір майнової шкоди, яка була завдана відповідачем позивачу, оскільки не наділений правом збирати докази. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 18.03.2018 року о 15-45 год. на 574 км+216 м автомобільної дороги   М-06 "Київ-Чоп" в Миколаївському районі Львівської області відбулось ДТП за участю транспортного засобу марки "Skoda", н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу марки "Volvo", н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 .
Відповідно до звіту №128/1 про оцінку автомобіля VOLVO FH, номерний знак НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 203624,90 грн. в тому числі:вартість ремонтних робіт-26181,19 грн., вартість необхідних для ремонту матеріалів-7664,89 грн., вартість замінних складових-169778,82 грн. за проведення оцінки автомобіля позивач сплатив 2200 грн., що стверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 17.04.2019 року №128, платіжним дорученням №1494 від 19.04.2019 року.
Цивільно-правова відповідальність Відповідача, пов`язана із експлуатацією транспортного засобу «SKODA”,д.р.н. НОМЕР_1 була застрахована за відповідним полісом №АК/7071275 ПрАТ « Страхова компанія « Колоннейд Україна» , яка виплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 99000 грн., згідно з платіжним дорученням від 19.05.2018 р №5000577939.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. А тому, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів понесення ним фактичних витрат на проведення відновлювального ремонту.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).
Покликання суду першої інстанції, як на підставу відмови у стягненні шкоди з  ОСОБА_2 , на те, що витрати стягуються судом лише після проведення ремонтних робіт автомобіля та доведеності їх сплати є помилковими, не ґрунтуються на законі і не відповідають обставинам цієї справи. Позивачем заявлено вимоги до ОСОБА_2 , про відшкодування заподіяної ним ОСОБА_1 шкоди (збитків) до яких законом віднесено також і витрати, які особа як вже зробила так і мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 
На підтвердження завданих матеріальних збитків ОСОБА_1 надав суду звіт автотоварознавчого дослідження ПП ОСОБА_3 від 12.04.2019 року №128/1 про вартість відновлювального ремонту транспортного засобу.
Отже, висновки суду про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 різниці між страховою сумою стягнутою з ПрАТ «СК «Колоннейд Україна» та сумою вартості відновлювального ремонту є помилковими.
Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, апеляційний суд приймає до уваги вищевказаний звіт, який є належним та допустимим доказом у справі, та не спростований відповідачем.
Так, згідно із звітом №128/1 автотоварознавчого дослідження ПП ОСОБА_3 від 12.04.2019 року вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 203624,90 грн. Відповідно до «Ремонтної калькуляції», що є додатком №1 до звіту №126/1 від 12.04.2019 року, вартість відновлювального ремонту складає 169 687, 42 грн., з ПДВІ 203 624, 90 (ПДВ 20% складає – 33 937, 48 грн.)
Звертаючись до суду із позовом, як фізична – особа підприємець, ОСОБА_1 проводить розрахунок різниці між виплаченою страховою компанією суми саме з розрахунку відновлювального ремонту з ПДВ. Разом з тим позивач, як ФОП є платником ПДВ.
У випадку оплати ПДВ, позивач, як платник ПДВ має право на отримання податкового кредиту та зменшення своїх подальших зобов`язань на вказану суму. 
Відтак, сума ПДВ у розмірі 33 937, 48 не може бути включена у вартість суми відшкодування.
Враховуючи, що позивач отримав страхове відшкодування в розмірі 99 000,00 грн., розмір матеріального збитку, який було завдано позивачу ОСОБА_1 згідно звіту № 126/1 від 12.04.2019 року становить 169 687, 42 грн., то різниця між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням складає 70 687, 42 грн. (169 687, 42 - 99 000,00 = 70687, 42), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, позивач поніс витрати за проведення авто товарознавчого дослідження в розмірі 2 200 грн., що стверджується актом приймання передачі виконаних робіт від 17.04.2019 року №128, рахунком ПП ОСОБА_3 від 17.04.2019 року №39 та платіжним дорученням від 19.04.2019 року №1494, а тому колегія суддів приходить до висновку, що такі витрати підлягають стягненню з винної особи, а саме з відповідача ОСОБА_2 .
З врахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (68%) в розмірі 1815 грн. 84 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд – 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Гончарова Валентина Вікторовича на рішення задовольнити частково.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням у ДТП транспортного засобу – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 70 687, 42 грн. витрат на відновлювальний ремонт автомобіля та 2 200 грн. за проведення авто товарознавчого дослідження.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1815 грн. 84 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 березня 2021 року.

Головуючий :                                                   Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.