ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року	Львів	Справа № 300/3943/20 пров. № А/857/5803/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Іщук Л.П., Хобор Р.Б., 
з участю секретаря судових засідань                                Лутчин А.М.,                                                   розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі за позовом приватного підприємства «Гаразд» до Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,
суддя у І інстанції                                                            Панікар І.В., 
час ухвалення рішення                                                   14 год 01 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               18 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2020 року приватне підприємство «Гаразд»  (далі – ПП) звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову № 57480 Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – ВДВС) про стягнення виконавчого збору від 07 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 40860180.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 300/3943/20 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист № 345/1075/13-ц від 14 листопада 2013 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII «Про виконавче провадження» повернутий стягувачу за його письмовою заявою, про що свідчить постанова від 14 грудня 2020 року ВП № 40860180. При цьому державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі, тобто фактичного виконання виконавчого документа не відбулось. Окрім того, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові, оскільки це не узгоджується із вимогами частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII.
ВДВС у поданій апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, з огляду на те, що такі не узгоджуються з обставинами саме цієї справи, а спірні правовідносини регулюються різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження». 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Представник ВДВС у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ПП відмовити.  
Представники ПП у ході апеляційного розгляду заперечили обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із таких міркувань.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції від 22 листопада 2013 року ВП № 40860180 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 345/1075/13-ц, виданого 14 листопада 2013 року Калуським міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ПП «Каретний двір», ПП «Гаразд» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 76273 доларів США 87 центів, що в гривневому еквіваленті становило 601663,97 грн та 3441,00 грн судового збору.
07 грудня 2020 року державним виконавцем винесено постанову ВП № 40860180 про стягнення з ПП виконавчого збору в сумі 7627,38 доларів США.
Постановою головного державного виконавця ВДВС від 14 грудня 2020 року  виконавчий лист № 345/1075/13-ц від 14 листопада 2013 року повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження».
Позивач не погодився із правомірністю постанови про стягнення виконавчого збору від 07 грудня 2020 року та оскаржив її у судовому порядку, подавши до адміністративного суду позовну заяву, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ  від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року (далі – Закон № 1404-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Як передбачено статтею 10 Закону № 1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Згідно із правовим висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 826/5195/17, відповідно до пунктів 6, 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
На час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 22 листопада 2013 року умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що  підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року (далі – Закон № 606-ХІV), відповідно до частин 1 та 2 статті 25 якого державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
За правилами статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника – юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю (частина 3 статті 28 Закону № 606-ХІV).
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ правила стягнення виконавчого збору змінилися.
Так, редакція статті 27 Закону № 1404-VІІІ зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина 2 статті 27 Закону зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ).
Таким чином, виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до частини 4 статті 27 Закону № 1404-VІІІ зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Вичерпний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується встановлено частиною 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
За приписами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ у чинній редакції, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як встановлено судом, державний виконавець прийняв постанову про стягнення виконавчого збору від 07 грудня 2020 не у зв`язку з повернення виконавчого документа стягувачу (що мало місце 14 грудня 2020 року), а через те, що така постанова державним виконавцем не приймалась.
Під час дослідження постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 листопада 2013 року ВП № 40860180 апеляційним судом встановлено, що державний виконавець у пункті 3 резолютивної її частини зазначив, що «при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій». Відомостей про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, визначеному статтею 28 цього Закону, не містила.
Разом із тим, після зміни правового регулювання відповідно до змін, внесених до Закону № 1404-VІІІ Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (частина четверта статті 27 Закону № 1404-VІІІ), розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню (частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ).
Проте, як встановлено апеляційним судом, спірна постанова про стягнення виконавчого збору була винесена державним виконавцем 07 грудня 2020 року, тобто в період дії Закону № 1404-VІІІ зі змінами, внесеними Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ, а тому, державний виконавець був зобов`язаний вчиняти процесуальну дію відповідно до діючої редакції Закону № 1404-VІІІ. 
Відтак, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 40860180 винесена 22 листопада 2013 року в період дії Закону № 606-ХІV, то винесення постанови про стягнення виконавчого збору можливе з підстави повернення виконавчого документа стягувачу (частина 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ).
Законом чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, а саме постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про стягнення виконавчого збору приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.
Враховуючи те, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП № 40860180 було повернуто за заявою стягувача пізніше в часі, ніж прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, тому дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору не відповідають приписам частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ. Інші, передбачені Законом № 1404-VІІІ підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, відсутні.
Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 580/1328/19, яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються під час вирішення цього спору.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що скаржником, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частини 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не надав належної оцінки вказаним у мотивувальній частині постанови апеляційного суду обставинам, а тому оскаржуване рішення суду слід змінити у частині мотивів задоволення позовних вимог ПП, частково задовольнивши апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 287, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі 300/453/21 змінити в частині мотивів задоволення позову приватного підприємства "Гаразд" відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду.
У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Постанова у повному обсязі складена 01 квітня 2021 року.