ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3333/20  Номер провадження 22-ц/814/100/21	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В., 
при секретарі Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 вересня 2020 року у справі за  позовом Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки, 

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.
Просило визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Турецьку Республіку; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки на позивача. 

Даний позов обґрунтовано тим, що 30 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у Турецькій Республіці. ІНФОРМАЦІЯ_4 в них у м. Кременчуці народився син ОСОБА_5 . Дитина проживала разом з батьками у Турецькій Республіці за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що подружнє життя в Туреччині проходило щасливо і спокійно, дружина отримала турецьке громадянство, разом з ними проживала дитина ОСОБА_2 від попереднього шлюбу, якій він став батьком, піклувався про неї як про рідну доньку, забирав зі школи. 
05 березня 2019 року відповідач разом з малолітнім сином виїхали до України, щоб відвідати родичів. Позивач надав письмову згоду на виїзд дружини з дитиною, адже не заперечував, щоб діти спілкувалися з родичами в Україні. 
На даний момент ОСОБА_2 з сином проживають на території України за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила його нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже згоди на постійне проживання неповнолітнього сина в Україні батько дитини не надавав і не згоден з такими обставинами.
ОСОБА_2 вчинила незаконне переміщення та утримування малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України, що підпадає під дію Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. 
Відповідно до норм даної Конвенції утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на це позивача є протиправним. Вона порушує права ОСОБА_6 на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої дитини.
Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Гаазької Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.
18 липня 2019 року позивач, на підставі вказаної конвенції звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини.
13 серпня 2019 року відповідач надала Головному управлінню юстиції у Полтавській області пояснення, з яких вбачається, що вона відмовляється повернути дитину до Турецької Республіки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 вересня 2020 року у задоволенні позову Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки відмовлено.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що  ОСОБА_1 надавав дозвіл на виїзд дитини в Україну з метою відвідування родичів, а не на постійне проживання сина в Україні, при цьому він не повинен доводити, що не надавав мовчазної згоди на утримання дитини на території України, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності мовчазної згоди. Позивач вважає, що обставина, що дитина прижилася у новому середовищі може бути врахована тільки у разі, коли відповідні процедури розпочаті після одного року з дати незаконного переміщення або утримання. Щодо допиту малолітнього сина, позивач звертає увагу на його вік – 5 років, а отже його думка не може враховуватися при вирішенні справи. Зазначає, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про заподіяння дитині фізичної чи психічної шкоди внаслідок повернення її до Турецької Республіки.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Вважає, що рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і не може бути скасовано з формальних міркувань.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 30 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Кременчуці, Полтавська область, Україна народився син сторін - ОСОБА_8 .
З дня народження малолітня дитина постійно зареєстрована та проживала на території України за адресою: АДРЕСА_1 .
Після народження, дитина, громадянин України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за місцем реєстрації, а потім, разом з матір`ю, відповідачем по справі, виїхав до Турецької Республіки, де проживав разом з матір`ю та батьком, позивачем по справі.
ІНФОРМАЦІЯ_5 малолітня дитина, ОСОБА_8 , зареєстрований за адресою проживання батька, позивача по справі, в Турецькій Республіці ( т 1 а.с.46).
05 березня 2019 року відповідач разом з малолітньою дитиною з дозволу позивача, який надав згоду на переміщення дитини в Україну, повернулась в Україну, де проживає на час розгляду справи за місцем своєї реєстрації разом з матір`ю ( т 1 а.с.87).
27 червня 2019 року позивач звернувся до Центрального органу Турецької Республіки із заявою про ініціювання процедури повернення незаконно утримуваної дитини до країни її постійного місця проживання (а.с.48-57).
18 липня 2019 року до Міністерства юстиції України через Центральний орган Турецької Республіки надійшла заява позивача про повернення дитини до країни постійного проживання.
05 серпня 2019 року Міністерство юстиції України звернулося до ОСОБА_7 з метою роз`яснення положень Гаазької конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Турецької Республіки.
15 серпня 2019 року Міністерством юстиції України отриманий лист від ОСОБА_7 , у якому вона заявила про категоричну відмову повернути дитину до країни її постійного проживання, мотивуючи як наданням згоди батьком, так і піклуванням щодо найкращих інтересів дитини ( т 1 а.с.55-60).
З метою сприяння поверненню дитини позивач надав відповідно до статті 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей доручення, без перекладу прізвища, яким уповноважив центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини ( т 1 а.с.93).
На даний момент відповідач з сином проживають на території України за адресою: АДРЕСА_1 .
Позиція суду апеляційної інстанції
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із спірними правовідносинами, правильно вказавши, що вони врегульовані нормами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка застосовується у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 01 квітня 2008 року.
Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України та підлягає обов`язковому застосуванню.
Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).
Згідно статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a)  при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:
-заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина 1 статті 13);
-заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина 1 статті 13);
-існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «в» частина 1 статті 13);
-дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина 2 статті 13);
-повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20);
-з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч.2 ст.12);
-країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).
Щодо питання нового середовища, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 521/14556/16 (провадження № 61-38913св18) зазначено, що про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15.
Фактичним підтвердженням того, що ОСОБА_8 прижився у новому середовищі є те, що він вільно володіє російською мовою, розуміє і відповідає українською мовою, відвідує дошкільний навчальний заклад, у якому у нього склалися дружні відносини з іншими дітьми, відвідує танцювальний гурток. Також судом першої інстанції було встановлено, що дитина не знає турецької мови.
Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підстав для відмови в такому поверненні.
Україна 17 липня 1997 року прийняла Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2,4,7 та 11 до Конвенції» за № 475/97-ВР. Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визначає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
23 лютого 2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно із цим законом при розгляді справ судами України, Конвенція та практика ЄСПЛ використовуються як джерела права. Зазначене положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України «Про міжнародні договори та угоди».
Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України, а норми Конвенції повинні застосовуватися національними судами так само, як внутрішнє законодавство і як норми прямої дії.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року зазначено, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції і особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі «Бьянки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі «Карлсон проти Швейцарії» (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга № 49492/06, § 73).
У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі «Гнаоре проти Франції», § 59).
«Інтересами дитини», перш за все, є наступні два: збереження зав`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany), скарга № 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга № 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень.
Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини ( див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі «Мамуссо і Вашингтон проти Франції», § 72).
Тобто, суд першої інстанції правильно вказав, що завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи.
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання про правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову. 
Судом встановлено, що мало місце застосування насилля з боку батька до дитини, факт застосування насилля зафіксовано в медичній установі та долучено до матеріалів справи висновок та ставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди. 
Тобто, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що повернення дитини до Турецької Республіки для проживання із батьком суперечить інтересам дитини.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивач дав мовчазну згоду на утримання дитини в Україні, з часу виїзду з Турецької Республіки дитина прижилась у своєму новому середовищі, дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому суд бере до уваги її думку.
Із урахування наведеного, доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення заявлених позовних вимог не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів мовчазної згоди батька на утримання дитини на території України не дають підстави для задоволення апеляційної скарги. 
Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 статті 89 ЦПК Україн и визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 зазначеної статті).
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3).
Вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, давши оцінку доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України, прийшов до правильного висновку відносно того, що позивач надавав згоду на вивезення дитини, а також надав згодом мовчазну згоду на зміну постійного місця проживання дитини.
Зокрема, суд оцінив, долучений позивачем до матеріалів справи дозвіл від 01 березня 2019 року про виїзд за кордон малолітнього з одним або з обома батьками, наданий без зазначення строку дії такого дозволу. При цьому, як уже зазначалося, суд становив, що виїзд з дитиною відповідачем до України з Турецької Республіки відбувався зі згодою батька дитини ОСОБА_1 , після приїзду в Україну, відповідач повідомила про прибуття, адресу та місцезнаходження її батьківського будинку. У судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що батько тривалий час не цікавився дитиною, не здійснював права піклування.
В апеляційній скарзі також наводяться доводи про те, що дитина не досягла 10 років, а тому її думка не може бути абсолютною для суду. 
Колегія суддів не заперечує, що враховуючи вік дитини її думка не може бути абсолютною для суду, але у сукупності із іншими доказами у справі, суд першої інстанції правильно врахував думку дитини, як один із аргументів у справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд обмежившись посиланнями на те, що дитина прижилась у своєму середовищі не врахував всі обставини справи не знайшли свого підтвердження при розгляді у суді апеляційної інстанції тому, що як слідує із рішення суду та наданих доказів, вищевказану обставину, суд урахував у сукупності із іншими матеріалами справи. Разом з тим, суд першої інстанції також врахував, що мало місце застосування насилля з боку батька до дитини, наявність загрози заподіяння дитині психічної шкоди.
В апеляційній скарзі також наводяться позиції Верховного Суду, але колегія суддів звертає увагу, що наведена практика не є тотожною із справою, яка розглядається, а як уже зазначалося рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи ухвалив рішення, яке відповідає закону, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні. 
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.

Головуючий                                 В.П. Пікуль 

Судді                                 Г.Л. Карпушин

                                                                                       Т.В. Одринська