Справа № 456/1285/19                                Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М. 
Провадження № 22-ц/811/2944/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія:62

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю секретаря Івасюти М.В.,
позивачки ОСОБА_1 і її представника 
– адвоката Поліщук І.М.,
адвоката Дмитрович Н.В. 
– представника відповідача Романчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт її постійного проживання із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама позивачки, ОСОБА_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина. На день смерті матері позивачка проживала разом з нею, оскільки остання потребувала особливого догляду, як особа похилого віку, яка хворіла атеросклеротичною деменцією. 08.05.2003 року ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я свого внука (сина позивачки), ОСОБА_4 , про що позивачці було відомо, а відтак, виконуючи волю матері, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивачка не зверталась. 
Проте, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2018 року, вказаний вище заповіт визнано недійсним. 
25.03.2019 року позивачка звернулась до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, як спадкоємець, який на момент смерті спадкодавця проживав разом з останнім, а відтак прийняв спадщину. Однак, 25.03.2019 року їй вручено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 786/02-14, в якій рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту спільного проживання із померлою. Про порушення свого права позивачка дізналась 25.03.2019 року, отримавши вищезазначену постанову. Також зазначила, що іншим спадкоємцем, після смерті її матері є рідний брат позивачки - відповідач ОСОБА_2 , який у встановлений законом строк звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, який і оскаржував в судовому порядку заповіт матері.
Оскільки до дня смерті мама позивачки хворіла стійким хронічним психічним захворюванням, не могла сама себе доглянути та потребувала постійного стороннього догляду, то позивачка змушена була проживати разом з нею в її будинку, не будучи у ньому зареєстрованою. На день смерті позивачка була біля матері, нею замовлявся обряд поховання та всі необхідні для цього заходи, в тому числі нею були отриманими кошти на поховання. Крім того, позивачка фактично з 2004 року по даний час доглядає за будинком матері, а також належними до нього садом та городом (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено повністю.
Встановлено факт постійного проживання  ОСОБА_1  разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання судових витрат (а.с. 137-142).

Дане рішення оскаржив відповідач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що позивачка намагалася в суді довести факт постійного проживання із спадкодавцем показами свідків, однак «жодний із свідків не вказав про факт спільного постійного проживання, а тільки вказували на відвідування позивачкою своєї матері з метою її догляду, що мало періодичний характер».
Вважає, що довідка Стрілківської сільської ради від 22.02.2019 року «не несе інформації про постійне проживання з померлою позивачки».
Вважає неправомірним посилання суду на те, що відповідач не подав до суду свій відзив на позовну заяву, оскільки такий останнім до суду був поданий з долученими до нього письмовими доказами, які (зокрема) свідчать про те, що спадкодавець (мати сторін спору) з 2004 року і до дня своєї смерті майже постійно перебувала на стаціонарному лікуванні у психоневрологічному диспансері.
Вважає, що суд не дав належної оцінки тому, що позивачка ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, що свідчить про те, що вона визнавала пропуск нею строку для прийняття спадщини (а.с. 145-151).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що факт постійного проживання позивачки без реєстрації разом з мамою на час смерті останньої та відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) стверджується довідкою сільської ради від 22.02.2019 року та показами свідків.
Колегія суддів вважає, що вищенаведений висновок суду зроблений за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а відтак такий не відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

       Апелянтом до поданої ним апеляційної скарги в якості додатку долучено копію його Відзиву на позов ОСОБА_1 з відбитком штемпеля Стрийського міськрайонного суду Львівської області про одержання цим судом згаданого Відзиву (з долученими до нього додатками) ще 29.05.2019 року (а.с. 152-154), а відтак твердження, яке міститься в оскаржуваному рішенні, про те, що відповідач не скористався правом на подання відзиву, не відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (зокрема – і позивачкою), що ОСОБА_3 , яка проживала у будинку АДРЕСА_1 (і власником 3/4 частин якого вона була), є мамою сторін спору (позивачки та відповідача) і така 08 травня 2003 року склала заповіт на свого внука (сина позивачки) ОСОБА_4 , якому заповіла все своє майно, що буде їй належати на день смерті (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_3 померла (а.с. 7).
При цьому відповідач  ОСОБА_2 (власник 1/4 частини вищезгаданого будинку АДРЕСА_1 ) весною 2009 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а позивачка ОСОБА_1 такої заяви не подавала. 
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 березня 2017 року (залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року) вищезгаданий заповіт ОСОБА_3 від 08 травня 2003 року на ОСОБА_4 визнано недійсним – з підстав, що передбачені статтею 225 ЦК України (а.с. 15-18, 47-49).

І вже після цього (у 2018 році) позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення їй додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 (справа № 456/3976/18), який (у зв`язку з повторною неявкою позивачки в судове засідання) ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2019 року було залишено без розгляду. 
Як вбачається з наведеного, позивачка ОСОБА_1 визнавала факт пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері.
Аналіз статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про те, що для задоволення позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини потрібно допустимими та належними доказами довести щонайменше сукупність наступних умов: 1) проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час смерті останнього та 2) постійність такого проживання.
При цьому, місце постійного проживання необхідно відрізняти від місця, яке фізична особа в силу певних обставин періодично відвідує і у якому періодично перебуває.

Суд також має встановити, з якого саме моменту спадкоємець і спадкодавець почали проживати разом. Та обставина, що заявник доглядав спадкодавця, постійно приходив й іноді ночував у нього, не може розглядатися як прийняття спадщини шляхом постійного проживання (ухвала ВССУ від 12.07.2017 року у справі № 199/8026/15). 
Так само не може підтверджувати факт спільного проживання понесення витрат на поховання спадкодавця (ухвала ВССУ від 19.11.2014 року у справі № 6-33078св14).

На твердження позивачки, вона постійно стала проживати разом з матір`ю «приблизно з вересня 2004 року».
У Відзиві відповідача на позовну заяву (як і у його апеляційній скарзі) міститься посилання на Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 886 від 18.12.2009 року, проведеної в ході судового розгляду справи про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 08 травня 2003 року, згідно якого ОСОБА_3 саме з 2004 року постійно лікувалася у психоневрологічному диспансері, де вона проводила більшу половину року. Зокрема, у 2004 році вона перебувала на стаціонарному лікуванні 62 дні, у 2005 році – 7 місяців, у 2006 році – 10,5 місяців, у 2007 році – 11 місяців, а у 2008 році перебувала на стаціонарному лікуванні з 01 січня по 09 грудня 2008 року і лише останніх 10-ть днів перед смертю 19.12.2008 року вона перебувала вдома.
У дослідницькій частині цього Висновку також міститься посилання на пояснення ОСОБА_1 (позивачки), яка 03.09.2009 року у суді пояснювала, що «після смерті батька мати жила одна», а також те, що вона «була у неї кожен день допомагала».
Вищенаведені обставини позивачкою не оспорюються та жодним чином не є спростованими. 

Відтак, за вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час смерті останньої, оскільки та обставина, що позивачка доглядала матір (спадкодавця) в ті достатньо короткі періоди 2004-2008 років, коли остання не перебувала на стаціонарному лікуванні у психоневрологічному диспансері, не може розглядатися як прийняття позивачкою спадщини шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. 

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову позивачці у задоволенні її позовних вимог про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 3 і 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до  ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 22 березня 2021 року.

       Головуючий:                                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                        Ванівський О.М.

                                                                               Шеремета Н.О.