ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2021 р.                                                                    Справа №907/172/20
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                      Б.Д. Плотніцького,
суддів                                                                                          Г.Т. Кордюк,
                                                                                          Н.М. Кравчук,
секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,
за участю представників учасників справи:
від позивача	Склярова Т.А. (довіреність № 01.1-06/27 від 11.01.2021)	
від відповідача	Колотуха О.М. (ордер № 1018767 від 29.12.2020)	
від третіх осіб 	не з`явились	

розглянувши апеляційну скаргу Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради № 01.3-04/1931 від 10.12.2020
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2020 (повний текст складено та підписано 20.11.2020)
у справі №907/172/20, суддя О.Ф. Ремецькі
за позовом Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради, м. Ужгород 
до Товариства з обмеженою відповідальністю Озера Кунікуда, смт. Солотвино, Тячівський р-н, Закарпатська обл. 
за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 
- Закарпатської обласної ради, м. Ужгород
- Комунального некомерційного підприємства “Солотвинська обласна алергологічна лікарня” Закарпатської обласної ради, смт. Солотвино, Тячівський р-н, Закарпатська обл. 
- Солотвинської селищної ради, смт. Солотвино, Тячівський р-н, Закарпатська обл.
про усунення перешкод у користуванні майном
                                                            ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2020 у справі №907/172/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Озера Кунікуда, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:  Закарпатської обласної ради, - Комунального некомерційного підприємства “Солотвинська обласна алергологічна лікарня” Закарпатської обласної ради, Солотвинської селищної ради про усунення перешкод у користуванні майном.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Комунальна установа “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради (позивач) оскаржила таке в апеляційному порядку.
У апеляційній скарзі апелянт вказав, що додатково виділена у постійне користування ТОВ “Озеро Кунікунда” земельна ділянка №2 площею 1,03 га  - це частина земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №000346 від 27.03.1998 року обласному медичному закладу.
Вважає, що земельна ділянка площею 1,03 га неправомірно виділена ТОВ “Озеро  Кунікунда” згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року, так  як на момент прийняття вказаного рішення, земельна ділянка площею 1,03 га вже  фактично знаходилась у користуванні іншої установи - Солотвинської обласної  алергологічної лікарні  в складі земельної ділянки площею 14,83 га відповідно до  рішення  Солотвинської селищної ради  № 40 від 22.12.1997 року. Зазначає, що саме на цій частині земельної ділянки площею 1,03 га розташована база “Гостиниця” (інвентарний  номер  №101002), передана  Солотвинською обласною алергологічною лікарнею на баланс Управління спільною власністю  Закарпатської обласної  ради. 
Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством. На думку позивача, ним обрано саме той спосіб захисту, яких необхідний в даних правовідносинах.
У відзиві на дану апеляційну скаргу відповідач заперечив проти її задоволення, вказав, що твердження позивача про  недійсність Державного  акту на право постійного користування серії  І-ЗК №000216 від  08.11.1996 р., наданого товариству з обмеженою відповідальністю “Озеро Кунікуда”, є безпідставними. Оскільки Державний акт на право постійного користування землею серії  І-ЗК № 000216 від 08.11.1996 р. наданий Товариству з обмеженою відповідальністю “Озеро Кунікунда” у встановленому законом  порядку та зареєстровано в Книзі записів  державних актів на право постійного користування землею №183 відповідно до  законодавства, що діяло на момент їх  виникнення. Вказує на те, що не доведено позивачем  також ту обставину, що саме на  земельній  ділянці відповідача розташована база “Гостинниця”, інвентарний номер 101002, яка передана на баланс позивачу. Крім того, зазначає, що позивачем не надано суду докази, що саме він є власником  майна, яке передано йому на баланс, і які саме права і на який  об`єкт нерухомого майна чи користування земельною ділянкою порушено права  позивача.
17.02.2021 року апелянт, в судовому засіданні, заявив клопотання про зупинення провадження у справі. Як на підставу зупинення посилався на розгляд справ №907/456/20 та 907/743/20, на його думку в даних справах можуть бути встановлені обставини, що матимуть значення для правильного вирішення даного спору. 
Відповідно до п. 5 ч. 1    ст. 227 Господарського процесуального кодексу України    (далі -    ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у справі.
Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.
При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Розглянувши дане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні за необґрунтованістю. Апелянтом жодним чином не обгрунтовано, в чому саме полягає неможливість розгляду цієї справи. 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задоволити. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Треті особи не забезпечили явку уповноваженого представника, про місце та дату судового засідання були повідомленні належним чином.  
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно п.1.8.Положення про Комунальну установу “Управління спільною  власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради, затвердженого рішенням  Закарпатської обласної ради від 30.11.2017 № 985, Комунальна установа “Управління  спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради є уповноваженим  органом Закарпатської обласної ради з управління майном спільної власності  територіальних  громад сіл, селищ, міст  Закарпатської  області.
Рішенням Закарпатської обласної ради від 26.09.2019 №1556 “Про  балансоутримувачів нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (комунальної власності області)” окремі об`єкти нерухомого майна  вирішено передати на баланс Комунальній установі “Управління спільною власністю  територіальних громад” Закарпатської обласної ради, для забезпечення його балансового  обліку та цільового використання із збереженням профілю діяльності.
На виконання вказаного рішення обласної ради, у зв`язку з реорганізацією Солотвинської обласної алергологічної лікарні відповідно до рішення Закарпатської  обласної ради від 16.05.2019 №1482 “Про припинення (реорганізацію шляхом  перетворення) комунальник закладів охорони здоров`я Закарпатської обласної ради”, нерухоме майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що  знаходиться за адресою: Закарпатська область, смт Солотвино, вул. Озерна, 29, було  прийнято на баланс Комунальної установи “Управління спільною власністю  територіальних громад” Закарпатської обласної ради як уповноваженого органу  Закарпатської  обласної  ради  із управління майном спільної власності територіальних  громад сіл, селищ, міст області, на підставі відповідного акту приймання-передачі.
Позивач стверджує, що вищевказане майно частково розташоване на земельній ділянці загальною площею 14,83 га, яка відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000346 від 27.03.1998 року надана у постійне користування Солотвинській обласній алергологічній лікарні для розміщення алергологічної лікарні та бази відпочинку  рішенням Солотвинської селищної ради № 40 від 22.12.1997 року.
У вказаному Державному акті на плані зовнішніх меж землекористування зазначено  дві земельні ділянки: ділянка №1 площею 8,70 га та ділянка №2 площею 6,13 га. В описі  меж земельної ділянки №2, в точках від Б до В зазначено суміжні землі, які перебувають у користуванні ТОВ “Озеро Кунікунда”.
Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії  І-ЗК  № 000216 від 08.11.1996 року земельну ділянку площею 0,57 га передано у постійне користування ТОВ “Озеро Кунікунда” для створення бази по наданню населенню  медичних побутових та інших послуг. Також у вказаному акті на право постійного  користування зазначена земельна ділянка №2 площею 1,03 га, додатково виділена ТОВ  “Озеро Кунікунда” згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року  для виходу до солених озер.
За доводами позивача, на частині земельної ділянки площею 1,03 га, яка додатково виділена ТОВ  “Озеро Кунікунда” згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від 23.12.1997 року для виходу до солених озер розташована база “Гостиниця” (інвентарний  номер  №101002), передана  Солотвинською обласною алергологічною лікарнею на баланс Управління спільною власністю Закарпатської обласної  ради. До якої станом на сьогоднішній день відсутній доступ працівників Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради, оскільки вказана будівля відгороджена зведеним парканом.
За змістом ст. ст.316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту змісту порушеного права. За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду; визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
За своєю правовою природою позов, який містить вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, є негаторним. При цьому, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що особливістю негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном; факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
З правового аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та/або розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням володіння майном.
Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України визначено форму та зміст позовної заяви та передбачено, що позовна заява - процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03.09.2019 у справі № 917/1258/18.
Предметом позову у даній справі є усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення встановленого паркану. Підстава позову, статті 321, 391 Цивільного кодексу України.
Як вже було зазначено вище, згідно статті 391 Цивільного кодексу України предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
При цьому, суд вірно зазначив, що предметом негаторного позову (на підставі статті 391 Цивільного кодексу України) не може бути вимога щодо порушення права власності/користування іншої особи зокрема вимога про знесення паркану, який не належить позивачу на земельній ділянці, докази про належність якої позивачу в матеріалах справи також відсутні.
Враховуючи вимоги ст. 5 ГПК України, суд зауважує про можливість застосування не передбаченого законом способу захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо суд дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо суд дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
В порушення вищенаведених вимог чинного законодавства позивачем не було наведено будь-яких доводів на підтвердження неможливості ефективного захисту порушених прав шляхом застосування передбачених законом способів.
Суд зазначає, що позивач не заявляв суду вимогу про усунення перешкод у здійсненні користування майном шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення, не зачіпаючи про цьому право власності користування іншої особи.
Згідно приписів Господарського процесуального кодексу України господарський суд не може за власною ініціативою виходити за межі позовних вимог, змінювати предмет та підстави заявленого позову.
При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що підстави позову фактично зводяться до доводів про те, що земельна  ділянка площею 1,03 га неправомірно виділена  ТОВ “Озеро Кунікунда” згідно рішення Солотвинської селищної ради №130 від  23.12.1997 року, так як на момент прийняття вказаного рішення, земельна ділянка площею 1,03 га  вже  фактично знаходилась у користуванні іншої установи - Солотвинської обласної  алергологічної  лікарні  в складі земельної ділянки площею 14,83 га.
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що  відповідачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. по справі №916/3156/17.
Разом з тим доводи позивача про те, що додатково виділена у постійне користування ТОВ “Озеро Кунікунда” земельна  ділянка  №2 площею  1,03 га - це частина земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування  відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК  №000346 від 27.03.1998 року обласному медичному закладу, судом не беруться до уваги, оскільки вказані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами та не входять в предмет доказування по даній справі.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі позивача не є ознакою його речового права на майно, оскільки баланс є формою бухгалтерського обліку та не є       підставою набуття майна у власність або користування. Крім того, позивачем також не доведено, що саме на земельній ділянці відповідача розташована база "Гостинниця" інвентарний  номер  101002, яка перебуває на його балансі.
Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, а також відсутність будь-яких доводів останнього про неможливість ефективного захисту його прав чи інтересів у спосіб, передбачений законом, приймаючи до уваги встановлені колегією обставини, які свідчать про наявність між позивачем та відповідачем спору про речове право на майно, колегія дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення. 
Відповідно до    ст. 73 ГПК України    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)    письмовими,    речовими і електронними доказами; 2)    висновками експертів; 3)    показаннями свідків.
Згідно ч. 1    ст. 74 ГПК України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1,2    ст. 86 ГПК України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Судові витрати,    в силу    ст.129 ГПК України,    покладаються на апелянта.
керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України,  Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради № 01.3-04/1931 від 10.12.2020 залишити без  задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.11.2020 у справі №907/172/20 залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4.          Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.02.2021.

Головуючий -суддя                                                            Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                Кравчук Н.М.