П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_______________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7786/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня року 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у проведенні перерахунку розміру довічного грошового утримання судді у відставці, зобов`язання вчинити певні дії -
В С Т А Н О В И В:
           12.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним  та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій № 10 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №16 від 30.07.2020 року про відмову у перерахунку відсотків для нарахування державного довічного грошового утримання судді у відставці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок відсотків для нарахування державного довічного грошового утримання судді у відставці з 82 % на 90%, з урахуванням стажу роботи на посаді судді 21 рік 11 місяців 8 днів, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі Харківському юридичному інституті 1 рік 11 місяців та періоду проходження строкової військової служби 2 роки 20 днів, що в сукупності становить 25 років 10 місяців 28 днів, та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% винагороди судді, що працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 01.06.2020 року, і виплатити заборгованість за зазначений період часу з урахуванням раніше проведених виплат.
В обґрунтування позовних вимог  позивач посилався на те, що він з 02 лютого 1993 року працював суддею, а з 23.12.2003 року по 15 січня 2015 року головою Кілійського районного суду Одеської області. Постановою Верховної Ради України від 25.12.2014 року був звільнений з посади судді, а з 15.01.2015 року відрахований зі штату Кілійського районного суду Одеської області у зв`язку з виходом у відставку у відповідності до ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач зазначав, що йому з 21 січня 2015 року призначене довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86%, а з квітня 2020 року 82%, винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
28.05.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з проханням зарахувати до стажу половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі Харківському юридичному інституті 1 рік 11 місяців та період проходження строкової військової служби 2 роки 20 днів, що в сукупності становить 25 років 10 місяців 28 днів та провести відповідний перерахунок розміру відсотків суддівської винагороди судді, який працює па відповідній посаді, з 82 % до 90%, проте отримав рішення про відмову в перерахунку. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною, незаконною, прийнятою з порушенням Конституції України, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 16 від 30.07.2020 року таким, що підлягає скасуванню.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження,  в повному обсязі задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішення, Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального  права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити у справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що норма статті Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право особи на збільшення розміру грошового утримання судді у відставці 80% (до 90 % збільшення за кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді на два відсотки), втратила чинність.  На думку апелянта, розмір грошового утримання позивачу визначається на підставі норми, в редакції вищезазначеного закону, що діє на час проведення відповідного перерахунку. Зокрема апелянт посилається на те, що на час звернення позивача із заявою відсутні правові підстави для проведення перерахунку довічного грошового утримання з урахуванням 90% грошового утримання працюючого судді.
При цьому апелянт вважає, що проводити перерахунок грошового утримання виходячи з розміру 90 % не має правових підстав, оскільки нова редакція статті 142 Закону України №1402-VIII не містить раніше чинних положень, які дозволяли встановлювати такий розмір. 
Зазначає апелянт також і про те, що період навчання та проходження військової служби зараховано до загального страхового стажу, а спеціальний стаж є вужчою категорією за загальний стаж, а тому підстав зараховувати такий стаж до стажу судді законодавець не знаходить, а тому немає необхідних підстав перерахунку стажу судді.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач проходив військову службу з 03.06.1968 року по 23.06.1970 року, що підтверджується копіює військового квитку, в якому міститься запис Арцизького РВК Одеської області (а.с.10), та копія якого перебуває в пенсійній справі позивача (а.с. 112).
Відповідно до диплому серії НОМЕР_1 , позивач з 1974 року по 1978 рік проходив навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е.Дзержинського за спеціальністю «правознавство» (а.с.9).
Також, відповідно до матеріалів справи, позивач з 02 лютого 1993 року працював суддею Кілійського районного суду Одеської області, а 25.12.2014 року постановою Верховної Ради України звільнений з посади судді та з 15.01.2015 року відрахований зі штату Кілійського районного суду Одеської області у зв`язку з виходом у відставку відповідно до ч.3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
21.01.2015 року позивачу призначене довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
З квітня 2020 року позивачу виплачується довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82%, винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
28.05.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з поданням, в якому просив здійснити перерахунок та призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи більше 25 років (а.с.  13-15).
При цьому позивач зазначив, що має право на перерахування відсотків винагороди судді, який працює на відповідній посаді з 86% на 90% оскільки, як його стаж судді складає 21 рік 11 місяців 8 днів, половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі Харківському юридичному інституті становить 1 рік 11 місяців та період проходження строкової військової служби 2 роки 20 днів, що в сукупності становить 25 років 10 місяців 28 днів.
До подання позивач додав копії військового квитка та диплому про навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю «правознавство».
15.06.2020 року відповідач надав відповідь, в якій повідомив, що позивач отримував щомісячне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статує суддів», яке обчислено при страховому стажі 46 років 4 місяці в тому числі суддівський стаж 23 роки 7 місяців та середньомісячному заробітку 50448,00 грн.(86% суддівської винагороди). Перевіркою матеріалів пенсійної справи було встановлено те, що стаж на посаді суді не вірно розрахований, а саме, враховано період роботи з 18.07.1978 року по 15.03.1980 року на посаді прокурора. Розпорядженням від 20.04.2020 року пенсійну справу приведено у відповідність до вимог чинного законодавства з 01.05.2020 року. Розмір щомісячного грошового утримання при страховому стажі 46 років 4 місяці в тому числі суддівський стаж 21 рік 11 місяців та середньомісячному заробітку 50448,00 грн. (82% суддівської винагороди) з 01.05.2020 року становить 41367,36 грн.
24.07.2020 року позивач, у встановленій формі, подав заяву про перерахунок відсоткового розміру щомісячного довічне грошове утримання судді у відставці (а.с.  73), в якому додатково виклав підстави для такого перерахунку та додав копії військового квитка та диплому про навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю «правознавство».
30.07.2020 року відділом з питань перерахунків пенсій № 10 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №16 про відмову у перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   та зазначено, що згідно із  статтею 142 Закону №1402  щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці перераховується у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Оскільки до заяви про перерахунок не долучені документи, що підтверджують прав на перерахунок на вищевказаних умовах, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підстави відсутні (а.с. 20).
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (в редакції чинній на час відставки позивача) та, з урахуванням п. 11 Перехідних положень зазначеного Закону, Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, п. 3-1 Постанови КМУ № 865 від 03.09.2005 р.,  ст. 1 Указу Президента України № 584/95 від 10.07.1995 р. При цьому суд першої інстанції врахував  правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові цього суду від 18.01.2019 року у справі № 137/173/17. 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону, Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до пункту 25 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (надалі Закон №1402-VIII), який набрав чинності 30.09.2016, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 , №№ 41-45, статті 529; 2015, №№ 18-20, стаття 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. 
Іншого Закон №1402-VIII не містить.
Таким чином, оскільки позивач вийшов у відставку 15.01.2015 року, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції проте, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (надалі Закон №2453-VI, в редакції чинній на час відставки позивача).
Відповідно до ч. 1 ст. 120 Закону №2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
За приписами ст. 131 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону №2453-VI, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
При  цьому, відповідно до п. 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (у редакції, чинній до 28.03.2015 року) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом №2453-VI, зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХІІ (надалі Закон №2862-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Абзацом другим ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Водночас, частиною першою статті 7 Закону № 2862-ХІІ, було передбачено, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.
Згідно з пунктом 3-1 Постанови КМУ «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді»  від 03.09.2005 р. № 865, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.
Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи  щодо соціального заходу суддів» від 10.07.1995 року № 584/95 (надалі Указ Президента України №584/95), до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Враховуючи наведені норми законодавства, які були чинні на день призначення позивача на посаду судді, до його стажу роботи, що дає право на відставку судді, зараховується час роботи на посадах прокурорів і слідчих, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, період проходження строкової військової служби та три роки роботи в галузі права за умови наявності стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Відповідно до матеріалів справи (а.с. 96, 156):
- з 03.06.1968 року по 23.06.1970 року позивач проходив військову службу загальний строк якої становить 2 роки 21 день;
- з 01.09.1974 року по 23.06.1978 рік позивач проходив навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського за спеціальністю «правознавство», що становить 3 роки 09 місяців 23 дні, зараховується половина – 01 рік 10 місяців та 26 днів;
- з 08.02.1993 р. по 14.01.2015 р. – час роботи на посаді судді, що становить 21 рік 11 місяців 07 днів.
Таки чином, загальний стаж судді, який надавав позивачу в цій справі, право на відставку,  станом на 15.01.2015 року становив 25 років 10 місяців 28 дні, а тому  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для  визначення позивачу довічного грошового утримання у розмірі 90% на час набуття позивачем права на відставку та  призначення довічного грошового утримання.
Враховуючи  встановлені фактичні обставини справи невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання на юридичному факультету вищого навчального закладу та роботи на посадах прокурорів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 6 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17, від 20 грудня 2018 року у справі № 482/684/17, від 18 січня 2019 року у справі №137/173/17, від 14 березня 2019 року у справа № 490/7796/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 607/5454/17, від 12 грудня 2019 року у справі №692/290/17, від 15 січня 2020 року у справі № 683/600/17.
Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції з якими погоджується апеляційний суд, апеляційна скарга не містить.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, з якими погодився і суд першої інстанції, є належним засобом відновлення порушених прав, що не спростовано  доводами  апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань на зміну чинного законодавства. Проте такі посилання є помилковими, оскільки Закон №1402-VIII ніколи не містив положень, за якими має бути проведений перерахунок відсоткового значення довічного грошового утримання судді у відставці, який вийшов у відставку до набрання чинності Законом №1402-VIII.
Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, щодо дати з якої має бути відновлене порушене право, адже  подання позивача від 25.05.2020 року залишилось без вирішення по суті, оскільки лист апелянта від 15.06.2020 року не є, а ні рішенням про  проведення перерахунку, а ні рішенням про відмову у проведенні такого перерахунку, що зумовило  повторне звернення  позивача до пенсійного органу але вже в липні 2020 року та за наслідками розгляд якого пенсійний орган таки прийняв оскаржуване в цій справі рішення.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328  КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня року 2020 року у справі № 420/7786/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 22.01.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.