Постанова                                           
Іменем України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 461/4225/19
провадження № 61-4414св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
 відповідач - Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , на постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 
2020 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс» (далі - ПрАТ «ТРК Люкс») про визнання інформації недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права, та її спростування.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 20 год 17 хв 
на офіційному вебсайті телеканалу новин «24», власником якого 
є ПрАТ «ТРК Люкс», опубліковано новину під назвою «У Києві активісти

пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі». 
У цій статті, зокрема, викладено таке: «У столиці Вищу кваліфікаційну комісію суддів пікетували активісти Всеукраїнської народної ради протидії корупції. Люди вимагали не допустити до переатестації голову Київського районного суду 
м. Одеси ОСОБА_3 . Суддю звинувачують у прийнятті неправомірних рішень, причетності до корупційних схем, а також у підкупі членів кваліфікаційної комісії для проходження повторної переатестації», «З учорашнього дня надійшла інформація, що він ( ОСОБА_4 , - 24 канал) дав члену комісії певну суму грошей, щоб все вирішилось на його користь, щоб надалі працювати суддею. 
Ми цього перевертня у мантії хочемо не лише дискваліфікувати, а й притягнути до юридичної відповідальності», - наголосив голова Громадської організації «Всеукраїнська народна рада протидії корупції» (далі - ГО «Всеукраїнська народна рада протидії корупції») ОСОБА_5 ».
 
Позивач просив визнати недостовірною інформацію, поширену телеканалом новин « 24 » на офіційному вебсайті о 20 год 17 хв ІНФОРМАЦІЯ_1 в рубриці «Новини», а саме що:
суддя ОСОБА_1 причетний до корупційних схем;
суддя ОСОБА_1 приймав неправомірні рішення;
суддя ОСОБА_1 підкупив членів кваліфікаційної комісії;
суддя ОСОБА_1 - перевертень в мантії.
 
Також позивач просив зобов`язати ПрАТ «ТРК Люкс» спростувати поширену недостовірну інформацію щодо нього у спосіб, який відповідає способу поширення інформації, а саме: протягом десяти днів з дати набрання законної сили рішенням суду поширити повідомлення такого змісту: «Інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 стосовно судді ОСОБА_1 , про те що він причетний до корупційних схем, приймав неправомірні рішення, підкупив членів кваліфікаційної комісії, перевертень в мантії, є недостовірною».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 серпня 2019 року у складі судді Зубачик Н. Б. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано недостовірною інформацію, поширену телеканалом новин «24», власником якого є ПрАТ «ТРК Люкс», на офіційному вебсайті 
ІНФОРМАЦІЯ_1 о 20 год 17 хв у рубриці «Новини», а саме у назві опублікованої статті «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі».
 
Зобов`язано ПрАТ «ТРК Люкс» спростувати поширену недостовірну інформацію щодо ОСОБА_1 у спосіб, який відповідає способу

поширення інформації, а саме протягом десяти днів з дати набрання законної сили рішенням суду поширити повідомлення такого змісту: «Інформація, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 у назві статті стосовно того, що суддя ОСОБА_1 причетний до корупційних схем, є недостовірною».
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача щодо поширення інформації, викладеної у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме про те, що ОСОБА_1 приймав неправомірні рішення, підкупив членів кваліфікаційної комісії 
та є перевертнем у мантії, оскільки інформація, використана у назві статті, 
є прямою цитатою громадського активіста ОСОБА_8 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 дав інтерв`ю автору статті щодо ситуації навколо переатестації голови Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 .
 
Водночас, суд вважав за необхідне визнати недостовірною інформацію, 
поширену телеканалом новин «24», власником якого є ПрАТ «ТРК Люкс», 
на офіційному вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_1 о 20 год 17 хв у рубриці «Новини», 
а саме у назві опублікованої статті «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі», оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 причетний до корупційних схем.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року апеляційну скаргу ПрАТ «ТРК Люкс» задоволено,рішення Галицького районного суду 
м. Львова від 29 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, 
що інформація, викладена у статті «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі», є оціночним судженням автора статті, оцінкою дій позивача з боку громадських активістів, які коментували його діяльність на посаді судді, та фактично є цитатою з інтерв`ю, взятого 31 травня 
2019 року у громадського активіста ОСОБА_8 .
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд вважав, що назва статті «У Києві активісти пікетують проти судді, 
який причетний до корупційних схем: деталі» взята з висловлювань пікетувальників та відображає зміст і тематику пікету, однак автора зазначеної статті суд не встановив, а громадські активісти, які допустили такі висловлювання, до справи як відповідачі не залучені, отже, назва статті 
не підлягає спростуванню відповідачем. 
 
Апеляційний суд зазначив, що, визнаючи недостовірною назву статті, районний суд не звернув уваги на її зміст, а інформація стосувалася позивача як публічної особи, інтерес до якої в суспільстві є високим, а тому рівень критики цієї особи (суб`єктивної думки про неї) є значно ширшим, ніж щодо окремої пересічної особи. 
 
Обґрунтовуючи висновок про відмову в позові, апеляційний суд також вказував, що суд першої інстанції не дав належної оцінки рішенням НАБУ від 12 квітня 2019 року № 1057, № 1058, № 1059, якими встановлено недотримання
ОСОБА_1 вимог пунктів 2, 7 частини першої статті 46 Закону України 
«Про запобігання корупції», а також інформації про те, що 25 вересня 2018 року за заявою громадської організації до ЄРДР за № 42018000000002355 внесено відомості щодо кримінального провадження. 
 
При цьому суд керувався прецедентною практикою Європейського суду, викладену у рішенні від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-група» проти України».
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Мацком В. В., у якій він просить постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року скасувати й залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова 
від 29 серпня 2019 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на помилковість висновків апеляційного суду про те, що назва статті «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі» не є інформацією, 
яка підлягає визнанню недостовірною; відомості, поширені у назві статті, 
є неправдивими; висновок про неналежного відповідача не ґрунтується 
на матеріалах справи, оскільки оспорювана інформація була розміщена 
на офіційному вебсайті суб`єкта інформаційної діяльності (телерадіоорганізації), в інформації про структуру якого вказано, що саме ПрАТ «ТРК Люкс» 
є власником (засновником) вебсайта, на якому розміщена недостовірна інформація. До того ж відповідач не заперечував того, що він - належний відповідач у справі.
 
Також ОСОБА_1 вказує, що висновок апеляційного суду про неналежність відповідача суперечить висновку, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду 
у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.
 
Отже, судове рішення оскаржується лише щодо задоволеної районним судом частини позовних вимог. В іншій частині (відмови в позові) не оскаржується, тому Верховним Судом не переглядається (стаття 400 ЦПК України). 
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її з Галицького районного суду м. Львова.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року справу призначено 
до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивач ОСОБА_1 є суддею Київського районного суду м. Одеси та обіймає посаду голови цього суду.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 о 20 год 17 хв на офіційному вебсайті телеканалу новин « 24 » було опубліковано інформацію під назвою «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний до корупційних схем: деталі». 
 
Стаття була, зокрема, такого змісту:
«У столиці Вищу кваліфікаційну комісію суддів пікетували активісти 
ГО «Всеукраїнська народна рада протидії корупції». Люди вимагали не допустити переатестації голови Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 . Суддю звинувачують у прийнятті неправомірних рішень, причетності до корупційних схем, а також у підкупі членів кваліфікаційної комісії для проходження повторної переатестації». «З учорашнього дня надійшла інформація, що він ( ОСОБА_4 , - 24 канал), дав члену комісії певну суму грошей, щоб все вирішилось на його користь, щоб надалі працювати суддею. Ми цього перевертня у мантії хочемо 
не лише дискваліфікувати, а й притягнути до юридичної відповідальності» - наголосив голова ГО «Всеукраїнська народна рада протидії корупції» ОСОБА_5 ».
 
Автор статті «У Києві активісти пікетують проти судді, який причетний 
до корупційних схем: деталі» поклав в основу інтерв`ю членів ГО «Всеукраїнська народна рада протидії корупції» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які вказували на те, що суддя використовував посаду для своїх цілей, подав у декларації неправдиві відомості, підкупив члена кваліфікаційної комісії для проходження повторної переатестації.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених 
у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення 
від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Мацком В. В., задоволенню не підлягає.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, 
про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Конституція України кожному гарантує право на свободу думки 
і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
 
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. 
 
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, 
з іншого боку (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміються документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, 
що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
 
Відповідно до частини першої статті 277 Цивільного кодексу України (далі - 
ЦК України) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право 
на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
 
При розгляді справ про захист гідності та честі суди повинні мати на увазі, 
що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 
«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, 
а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності 
або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких 
не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Зазначене вказує на дифамаційний склад цивільного правопорушення, який мають довести/спростувати сторони у справі (принцип змагальності сторін). 
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України).
 
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
 
Таким чином, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які не можна перевірити щодо їх відповідності, дійсності на відміну від перевірки істинності фактів, і спростувати. 
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 27 лютого 2009 року 
№ 1 «Про судову практику у спорах про захист гідності та честі фізичної особи, 
а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, 
що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації 
є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. 
 
Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону України «Про пресу» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. 
 
У разі коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем є засновник друкованого засобу масової інформації. 
 
У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації 
з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також 
є належним відповідачем. 
 
Разом з тим, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи») судам роз`яснено, якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі. 
 
Апеляційний суд, встановивши, що розміщена на офіційному вебсайті телеканалу новин «24» інформація ґрунтувалась на висловлюваннях громадських 
активістів - членів ГО «Всеукраїнська народна рада протидії корупції» ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , при цьому осіб, які безпосередньо допустили такі висловлювання - громадських активістів, вислови з інтерв`ю яких використано у статті, до участі у справі не залучено, але це не вплинуло 
на правильне вирішення спору.
 
Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в задоволеній частині позовних вимог і відмовляючи в позові в цій частині (що й є предметом касаційного перегляду), апеляційний суд вірно виходив із того, що безпідставним є визнання недостовірним і спростування лише назви статті, оскільки слід аналізувати весь текст статті. Тому, проаналізувавши весь текст статті, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що поширена інформація (у назві статті, яка спростовна районним судом) є оціночним судженням автора статті, яке мало об`єктивне підґрунтя, а саме повністю і чітко відображало зміст та тематику пікету, який проводили громадські активісти у публічному місці - біля ВККС України, щодо публічної особи - судді і голови районного суду. 
 
У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи 
і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 
12 лютого 2004 року (далі - Декларація).
 
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі 
та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики 
у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
 
Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових 
та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду 
з прав людини.
 
Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, 
Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових 
та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої 
ж інформації щодо звичайних громадян.
 
Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом 
у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. 
Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
 
У зазначених рішення суд проводить відмінність між твердженнями 
про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, 
тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, 
яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
 
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.
 
Таким чином, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду про те, що позивач є суддею, головою суду, має особливий статус 
і є публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.
 
Верховний Суд погоджується з тим, що, спростовуючи лише назву статті, в якій йдеться про причетність судді до корупційних схем, без аналізу всього змісту статті, районний суд не розмежував оціночні судження і твердження про факти, так як в наведених словах взагалі відсутня будь-яка конкретна інформація (місце, події, факти, склад злочину тощо), яка б могла бути спростована. З огляду на зазначене апеляційний суд вірно скасував рішення суду та відмовив в позові. 
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 
в частині, що стосується визначення належного відповідача колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити 
та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість 
та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до процесуального законодавства 
в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
 
У цій справі автор оспорюваної інформації відомий, але до участі у справі 
не залучений, до того ж суд установив, що оспорювана стаття не містить інформації у формі твердження, а містить оціночні судження, правдивість яких довести неможливо через їх суб`єктивність. Таким чином, у справі 
№ 904/4494/18 та у справі, яка є предметом цього касаційного перегляду, правовідносини не є подібними, вони відрізняються за предметом і підставами позову, змістом позовних вимог та характером спірних правовідносин.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
З огляду на наведене Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційний суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно дослідив матеріали справи та дав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, постанова апеляційного суду є законною й обґрунтованою, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року залишити 
без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   В. С. Жданова   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко