КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №370/1854/2020                                                                                 Головуючий у І інстанції - Тандир О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3425/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
23 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Макарівської селищної ради Київської області на рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Макарівської селищної ради Київської області про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, 
 
встановив:
 
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до Макарівської селищної ради Київської області про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_2 , який постійно проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 . 
Після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина за законом щодо земельної ділянки площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області та виділена в натурі на місцевості згідно технічної документації із землеустрою та рішення Макарівської селищної ради. 
Зазначена земельна ділянка перебувала у користуванні померлого ОСОБА_2 , починаючи з 1992 року, ще за життя останній розпочав процедуру оформлення зазначеної спірної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки із земель комунальної власності, як то визначалося земельним законодавством на момент виникнення правовідносин. 
Рішенням Макарівської селищної ради від 15 лютого 2007 року №173-10-V «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації для надання земельних ділянок у власність», ОСОБА_2 , надано дозвіл на оформлення права власності на зазначену земельну ділянку із розробленням відповідної технічної документації із землеустрою. 
На реалізацію свого права, ОСОБА_2 було замовлено землевпорядну роботу, розроблене технічне завдання із суб`єктом землевпорядної діяльності, було погоджено відповідний висновок Держкомзему, проведено роботу по встановленню відповідних меж земельної ділянки із відведенням її на місцевості в натурі та позначенням межовими знаками, ділянці присвоєно кадастровий номер 3222755100:01:013:0083.
Спадкоємцями ОСОБА_2 , за законом першої черги є позивачка та дві їх дочки, які відмовилися від спадщини на користь позивачки.
Нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку через відсутність правовстановлюючого документу на неї.
Просила визнати за нею у порядку спадкування право на завершення приватизації та безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , у порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право на завершення приватизації та отримання у власність земельної ділянки площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Макарівська селищна рада Київської області подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що згідно рішення сесії Макарівської селищної ради п`ятого скликання від 15 лютого 2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації для надання земельної ділянки у власність.
Крім того, цим же рішенням рекомендовано замовити та укласти договір на виготовлення технічної документації для безоплатної передачі у приватну власність земельної ділянки з відповідною землевпорядною організацією, яка має дозвіл на виконання даного виду робіт. Зобовязано ОСОБА_2 надати селищній раді виготовлену та узгоджену з відповідними службами технічну документацію для затвердження та прийняття відповідного рішення.
Однак, ОСОБА_2 вищевказаних дій для подальшої приватизації земельної ділянки не вчинив, хоча користувався земельною ділянкою з 1992 року по 2012 рік.
ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення технічної документації, на підставі якої сформовано земельну ділянку, присвоєно їй кадастровий номер 3222755100:01:013:0083.
Проте, процес відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не був завершений та рішення про затвердження технічної документації щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність прийнято не було.
Судом першої інстанції при ухваленні рішення від 21 жовтня 2020 року не взято до уваги, що станом на день смерті ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про державну реєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку відсутня.
На думку апелянта, Макарівською районною державною нотаріальною конторою Київської області обґрунтовано відмовлено позивачу у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області, у зв`язку з відсутністю інформації у ДРРП про вказану земельну ділянку та відсутність правовстановлюючого документу, а саме державного акту на неї.
Звертає увагу, що положення ст. 125 ЗК України вступили в силу з 2002 року, таким чином, ОСОБА_2 мав право на отримання відповідного правовстановлюючого документу протягом досить тривалого часу, а саме майже 10 років.
Отже, до своєї смерті ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку не отримав, відтак, земельна ділянка до складу його спадщини не входить.
Крім того, позивачем не надано доказів, що унеможливлювали отримати ОСОБА_2 правовстановлюючих документів.
Враховуючи, що ОСОБА_2 не скористався правом наданим нормами земельного законодавства, законні підстави для набуття позивачем права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0558 га. відсутні. 
Просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_2 , який постійно проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 , про що складено актовий запис №173 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 Макарівським районним відділом ДРАЦС.
Після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина за законом щодо земельної ділянки площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області та виділена в натурі на місцевості згідно технічної документації із землеустрою та рішення Макарівської селищної ради. 
Зазначена земельна ділянка перебувала у користуванні померлого ОСОБА_2 , починаючи з 1992 року, ще за життя останній розпочав процедуру оформлення зазначеної спірної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки із земель комунальної власності, як то визначалося земельним законодавством на момент виникнення правовідносин. 
Рішенням Макарівської селищної ради від 15 лютого 2007 року №173-10-V «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації для надання земельних ділянок у власність», ОСОБА_2 , надано дозвіл на оформлення права власності на зазначену земельну ділянку із розробленням відповідної технічної документації із землеустрою. 
На реалізацію свого права, ОСОБА_2 , було замовлено землевпорядну роботу, розроблене технічне завдання із суб`єктом землевпорядної діяльності, було погоджено відповідний висновок Держкомзему, проведено роботу по встановленню відповідних меж земельної ділянки із відведенням її на місцевості в натурі та позначенням межовими знаками, ділянці присвоєно кадастровий номер 3222755100:01:013:0083.
ОСОБА_1 , спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла,  відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час її відкриття проживала та була зареєстрована разом із ним, що підтверджується довідкою Макарівської селищної ради від 24 жовтня 2012 року.    
Інші спадкоємці, а саме доньки ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , у встановлений законом строк відмовилися від спадщини на користь матері, тобто позивачки, подавши нотаріусу відповідні заяви. 
Інші спадкоємці, які би прийняли спадщину відсутні.
При звернені позивача до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області щодо видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, позивачу було відмовлено у видачі такого свідоцтва на земельну ділянку площею 0,0558 га для ведення особистого селянського господарства, із кадастровим номером 3222755100:01:013:0083, що розташована у смт. Макарів Київської області, у зв`язку з відсутності інформації у ДРРП про вказану земельну ділянку та відсутність правовстановлюючого  документу, а саме державного акту на неї (відмова нотаріуса №824/02-31 від 04 серпня 2020 року).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належить до спадкоємців першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , інші спадкоємці, які би прийняли спадщину відсутні, оскільки вони відмовилися від її прийняття у встановлений строк, позивач спадщину прийняла, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки спадкодавець за життя, розпочавши процес її приватизації, не встиг його завершити, а тому до спадкоємця в порядку спадкування переходить право на завершення процесу приватизації цієї ділянки.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Як встановлено ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
У разі  відсутності  заповіту,  визнання  його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом,  а  також  у  разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування  за  законом  одержують  особи,  визначені  у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом.
Згідно ст. 392  ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у аналогічній за обставинами справі №128/1911/15-ц, у якій спір у справі виник внаслідок того, що державний нотаріус відмовив спадкоємцю оформити спадщину і видати правовстановлюючі документи на земельні ділянки, приватизацію яких розпочав спадкодавець, було висловлено наступну правову позицію, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує суд апеляційної інстанції.
Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України.
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації.
Таким чином, оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації, спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та одержання правовстановлюючих документів про право власності на неї. Наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації, саме до такого правового висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 29.08.2019 р., у справі №554/1195/17, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд апеляційної інстанції також враховує при розгляді цієї справи. 
Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені докази та встановлені обставини по справі, які була надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки дія рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно відновити його дію.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Макарівської селищної ради Київської області залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.
Відновити дію рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба