ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2021 року                                           Справа № 906/1263/20 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. ,  суддя Маціщук А.В. 
секретар судового засідання Ткач Ю.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Когута Володимира В`ячеславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.11.2020 р. у справі № 906/1263/20 (суддя Сікорська Н.А., повний текст рішення складено 23.11.2020 р.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітагро Партнер"  
до Фізичної особи - підприємця Когута Володимира В`ячеславовича
про стягнення 172 062, 89 грн
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився; 
відповідача - не з`явився;    

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітагро Партнер" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Когута В.В. 91 662, 93 грн заборгованості, 11 479, 49 грн курсової різниці, 33 142, 01 грн відсотків за користування товарним кредитом, 22 915, 73 грн штрафу, 3 215, 68 грн пені, 9 647, 05 грн 36 % річних.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. щодо своєчасної оплати отриманого товару.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.11.2020 р. у справі №906/1263/20 позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 91 662, 93 грн заборгованості, 11 479, 49 грн курсової різниці, 33 142, 01 грн відсотків за користування товарним кредитом, 22 915, 73 грн штрафу, 3 215, 68 грн пені, 9 647, 05 грн 36 % річних,  2 580, 94 грн судового збору.
Судове рішення мотивоване неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо здійснення оплати отриманого товару за договором поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р., що стало підставою для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа - підприємець Когут В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду повністю, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним, безпідставним, необґрунтованим, та таким, що прийняте з грубим порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Дане рішення було винесено на підставі неповного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для справи. При постановленні рішення, суд першої інстанції допустив порушення процесуального закону, неправильно застосував норми матеріального права, не в повній мірі дослідив обставини справи, що вплинуло на законність і обґрунтованість висновків суду. В зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню.  Апелянт вказує, що участі в суді першої інстанції не приймав.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 р. скаржнику поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено його дію, відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено розгляд апеляційної скарги на 03.03.2021 р. об 14:30 год.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітагро Партнер" надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач зазначає, що відповідач не зазначає конкретно норм процесуального права, які були порушенні судом першої інстанції та в чому полягає невірне застосування норм матеріального права, а обмежуються лише загальними формулюваннями для обґрунтування апеляційної скарги.
Позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі № 906/1263/20 від 19.10.2020 р., судом першої інстанції було прийнято рішення розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті було призначене на 17.11.2020 р. об 11:00 год. Відповідно до інформації з сервісу "Укрпошта" поштове відправлення за номером 1000232056260 було вручене відповідачу 22.10.2020 р. Відповідно до п. 4 ухвали про відкриття провадження у справі у справі № 906/1263/20 від 19.10.2020 р. судом було зобов`язано відповідача надати відзив у справі у строк до 10.11.2020 р. Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався та не повідомив про поважні причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву. Жодних клопотань від відповідача до суду не надходило. З урахуванням зазначеного вище, позивач вважає, що місцевий господарський суд прийняв законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм процесуального законодавства.

Фізична особа-підприємець Когут В.В. надіслав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням його на самоізоляції через захворювання на COVID-19 його сина

В судове засідання 03.03.2021 р. представники сторін не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень.

Розглянувши клопотання ФОП Когут В.В. про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.
Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).
За приписами ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України").
Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").
Подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, заявник жодним чином не обґрунтовує необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання. Одночасно, заявник мав достатньо часу для подання до суду всіх необхідних доказів в підтвердження обґрунтованості своїх вимог. Також до клопотання заявником не надано доказів в підтвердження захворювання на COVID-19 його  чи його сина . 
Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі відповідача, судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а позиція заявника була викладена у апеляційній скарзі, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Окрім того, суд приймає до уваги те, що відповідач не був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 08.05.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Когутом Володимиром В`ячеславовичем (покупець) укладено договір поставки №В114-05/19ЖТ, згідно п. 1.1 якого, в строки, визначені  договором,  постачальник  зобов`язується  передати  у власність  покупця засоби захисту  рослин, регулятори росту рослин та/або мікродобрива, насіння тощо (надалі - товар), а покупець зобов`язується  прийняти  товар і оплатити  його вартість  (а.с. 8-10).
Згідно п. 1.2 договору, найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін  поставки покупцю та базис поставки, вартість  товару загальна, термін оплати, сорт/гібрид (щодо насіння), а також  інші умови будуть визначені в специфікаціях-додатках до договору, які є невід`ємними частинами договору.
Відповідно до п. 2.1 договору ціна товару вираховується, як сума вартостей усіх партій товару (згідно відповідних специфікацій), переданих постачальником у власність покупцю.
В силу п. 2.2 договору покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару буде обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатись у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору.
У п. 2.3.1 договору сторони встановили, що  постачальник визначає у видатковій накладній  вартість товару із розрахунку  множення грошового еквівалента  ціни товару  в іноземній валюті,  вказаній  в додатках до договору (специфікаціях), на   курс продажу іноземної валюти  на дату  формування   видаткової накладної. Однак сторони погоджуються, що ця умова  не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на дату  формування видаткової накладної, менший (нижчий) або рівний  курсу , який був  встановлений  на момент  підписання відповідної  специфікації.
Пунктом 3.2.2 договору передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити вартість товару у термін(и), вказані в додатках (специфікаціях), враховуючи  при цьому умови п.2.2 та п.2.8 цього договору.

Сторонами підписано Додатки № 1, № 2, № 3 до договору, якими погоджено кількість товару,  ціну  товару, грошовий еквівалент ціни в іноземній валюті без ПДВ та з ПДВ, загальну кількість товару,  загальну вартість товару з ПДВ (грн.), термін поставки та базис поставки (а.с.11-13), а саме:
- відповідно до Додатку № 1 від 08.05.2019 р. визначено поставку товару - насіння гібрида кукурудзи № Mas_25F" на загальну суму 93454,85 грн. з ПДВ, еквівалентно 3175,50 Євро, термін поставки до 08.05.2019р.;
- відповідно до Додатку № 2 від 31.05.2019 р. визначено поставку товару - Баклер РК (20л) на загальну суму 3208,08 грн. з ПДВ, еквівалентно 119,04 дол.США, термін поставки до 31.05.2019р.;
- відповідно до Додатку № 3 від 20.09.2019 р. визначено поставку товару - насіння гібрида кукурудзи № Mas_25F" на загальну суму 93454,85 грн. з ПДВ, еквівалентно 3175,50 Євро, термін поставки до 04.10.2019р.

На виконання умов договору поставки від 08.05.2019 р. № В114-05/19ЖТ, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 102 196, 37 грн (еквівалентно 3175,5 Євро та 344,16 дол. США), що підтверджується видатковими накладними № 3697 від 13.05.2019 р. на загальну суму 93454,85 грн з ПДВ, еквівалентно 3175,5 Євро, № 4604 від 31.05.2019 р. на загальну суму 3208,08 грн з ПДВ, еквівалентно 119,04 дол. США, № 7079 від 03.10.2019 р. на загальну суму 5533,44 грн з ПДВ, еквівалентно 225,12 дол.США (а. с.15-17).

02.10.2019 р. відповідач провів часткову оплату отриманого товару в сумі 5533,44 грн (еквівалентно 224,39 дол.США).

02.11.2019 р. сторонами підписано Додаток № 4/1 до договору поставки №В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. (а. с. 14). Пунктом 1 вказаного додатку сторони погодили, що станом на 02.11.2019 р. заборгованість покупця перед продавцем згідно договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. за поставлені товари складає 119,77 дол. США та 3175,50 Євро, що на день підписання специфікацій складає еквівалент суми у гривні 96 662, 93 грн.
Відповідно до п. 2 додатку сторони погодили продовжити строк дії договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. та змінити порядок проведення взаєморозрахунків.
Згідно п. п. 3, 4 додатку сторони визначили, що товар поставлено на умовах товарного кредиту, який складає 0,1% від суми  поставленого  товару покупцю  за кожен день користування  товарним кредитом.
Початком нарахування відсотків за користування товарним кредитом вважається 02.11.2019 р. Нарахування  відсотків  за користування   товарним кредитом здійснюється   до моменту   повної  оплати  придбаного  покупцем товару.
Згідно п. 5 додатку покупець зобов`язується  сплатити  продавцю заборгованість за поставлений товар за наступним графіком: до 01 липня 2020 року сплачує повну суму заборгованості у відповідному гривневому еквіваленті згідно умов договору поставки та цим додатком, а також нараховані відсотки за користування товарним кредитом, починаючи з дати вказаної в п.4 додатку, які розраховуються за формулою: сума заборгованості за поставлений товар в гривневому еквіваленті (еквівалент суми заборгованості у гривні станом на дату підписання додатків (специфікацій) х 0,1% х кількість днів користування товарним кредитом і нараховуються в останній день перед погашенням основного боргу.

Після підписання додатку № 4/1 до договору поставки, відповідач провів частковий розрахунок за поставлений товар, а саме 01.06.2020 р. сплатив позивачу 5000 грн (еквівалентно 167,45 Євро). Відповідач зобов`язання щодо проведення остаточних розрахунків за отриманий товар не виконав.

Згідно витягу з ЄДРПОУ станом на 28.09.2020 р., 20.02.2020 р. відбулася зміна найменування позивача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітагро" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітагро Партнер", про що внесено відповідний запис до реєстру (а.с. 21-25).

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 91 662, 93 грн основного боргу, 33 142, 01 грн відсотків за користування товарним кредитом, 22 915, 73 грн штрафу, на підставі нарахованого на підставі п.7 додатку №4/1 до договору поставки №В114-05/19ЖТ від 08.05.2019р.;  3215,68 грн. пені, нарахованої на підставі п.7 додатку №4/1 до договору поставки №В114-05/19ЖТ від 08.05.2019р.;  9647,05 грн. 36% річних, на підставі п. 7 Додатку № 4/1 до договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. та 11 479, 49 грн. курсової різниці. 

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. та додатку № 4/1 від 02.11.2019 р. до даного договору.
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог  відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено апеляційним судом, позивач, на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 102 196, 37 грн., що еквівалентно 3 175, 5 Євро та 344, 16 дол. США, що підтверджується видатковими накладними № 3697 від 13.05.2019 р., № 4604 від 31.05.2019 р., № 7079 від 03.10.2019 р., підписаними представниками обох сторін та завіреними їх печатками (а.с.15-17).
02.10.2019 р. відповідач частково розрахувався за поставлений товар з позивачем на суму 5533,44 грн. 
Матеріалами справи також підтверджується, що 02.11.2019 р. між сторонами було підписано додаток № 4/1 до договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. (а .с. 14), яким передбачено, що станом на 02.11.2019 р. заборгованість покупця перед продавцем згідно договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. за поставлені товари складає 119,77 дол. США та 3175,50 Євро, що на день підписання специфікацій складає еквівалент суми у гривні 96662,93 грн. (п. 1 додатку). Умовами п. 2 додатку сторони змінили умови договору поставки щодо порядку       проведення взаєморозрахунків. Відповідно до п. 5 додатку покупець (відповідач) зобов`язався сплатити за поставлений товар до 01.07.2020 р.
01.06.2020 р. відповідач знову частково розрахувався за поставлений товар з позивачем на суму 5000 грн.
Отже, встановивши неналежне виконання відповідачем зобов`язань в частині здійснення оплати за отриманий згідно договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019 р. на суму 91 662, 93 грн, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в даному розмірі.

Щодо заявленої позивачем курсової різниці в розмірі 11479,49 грн., суд враховує наступне.
Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 
Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів".
Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. 
Зазначеним пунктом також встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.
Таким чином, вираження у договорах грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. 
У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. 
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Умовами п. 5 додатку № 4/1 до договору сторони погодили, що сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику, як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення такої оплати за договором покупцем ціни товару (її неоплаченої частини). 
Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти на банківський день, що передує дню здійснення такої оплати покупцем ціни Товару (її неоплаченої частини менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на Товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової накладної.
Згідно п. 2.3.5 договору, у випадку, коли покупець не оплатить товар (відповідну (ні) партію (тії) товару) за договором у строки та на умовах, які передбачені договором, і постачальник буде вирішувати спір в судовому порядку, постачальник має право визначити розмір заборгованості покупця станом на дату звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості, відповідно до ціни товару, яка може збільшитися у випадку, якщо курс продажу іноземної валюти станом на дату (робочу дату), що передує даті звернення постачальника з позовом до суду, по відношенню до гривні збільшиться в порівнянні з курсом визначеним у специфікаціях (додатках) та видаткових накладних на товар.
Зі змісту наведених пунктів договору вбачається, що покупець взяв на себе обов`язок здійснювати оплату вартості товару, виходячи з його вартості на момент підписання кожної окремої специфікації, з урахуванням курсу долара США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному Ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.
Правило визначення курсу валют сторони обумовили у п.5 додатку № 4/1 до договору, згідно якого курс валют визначається за даними сайту https://finance.ua/, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.
Згідно додатків до договору сторони погодили курс дол. США та Євро: згідно додатку №1 від 08.05.2019р. - курс 29,43 грн./Євро (а.с. 11); згідно додатку №2 від 31.05.2019р. - курс 26,95 грн./дол. США (а.с.12); згідно додатку №3 від 20.09.2019р. - курс 24,58 грн./дол. США (а.с. 13).
На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 3175,5 Євро та 344,16 дол. США. Відповідач оплатив позивачу 02.10.2019р. - 5 533, 44 грн, що еквівалентно 224,39 дол. США та 01.06.2020 р. - 5000 грн, що еквівалентно 167,45 Євро.
Тобто станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом залишився неоплаченим еквівалент заборгованості в іноземній валюті 119,77 дол. США та 3 008, 05 Євро, що становить 103 142, 42 грн.
Згідно даних сайту https://finance.ua/, курс продажу валют до гривні, встановлений на Міжбанківському валютному ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню зверненню до суду з позовом (15.10.2020р.), становить 28,35 грн. за 1 дол.США та 33,16 грн. за 1 Євро.
Беручи до уваги викладене та враховуючи показники формули, встановленої умовами договору поставки та додатків до нього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір курсової різниці становить 11 479, 49 грн. (103142,42 грн. - 91662,93 грн.), тому позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 11479,49 грн курсової різниці, а відтак дана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 142, 01 грн відсотків за користування товарним кредитом, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. У частині 5 цієї статті визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.
За змістом підпункту 14.1.245 Податкового кодексу України, товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.
Згідно з підпунктом 14.1.206 зазначеного Кодексу проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.
До процентів включаються, зокрема, платіж за використання коштів або товарів (робіт, послуг), отриманих у кредит.
Як вже зазначалося, згідно п. п. 3, 4 додатку № 4/1 сторони погодили, що товар поставлено на умовах товарного кредиту, який складає 0,1% від суми  поставленого  товару покупцю  за кожен  день користування  товарним кредитом.
Початком нарахування відсотків за користування товарним кредитом вважається 02.11.2019р. Нарахування  відсотків  за користування товарним кредитом  здійснюється   до моменту   повної  оплати  придбаного  покупцем товару.
Позивач нарахував до стягнення з відповідача 20 492, 53 грн відсотків за користування кредитом за період з 02.11.2019 р. по 31.05.2020 р. на суму боргу 96 662, 93 грн. та 12 649, 48 грн відсотків за період з 01.06.2020 р. по 16.10.2020 р. на суму боргу 91 662, 93 грн.
Перевіривши розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції встановив, що нарахування відсотків за користування товарним кредитом є обґрунтованим та арифметично вірним, тому висновок суду першої інстанції, що вимога про стягнення з відповідача 33 142, 01 грн. відсотків є правомірним.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 22915,73 грн штрафу та 3215,68 грн пені, суд зазначає про наступне.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1    ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Стаття 611 ЦК України    визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.
Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.459 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до п. 7 додатку № 4/1 до договору, у випадку прострочення строків оплати, визначених в п. 5 даного додатку, покупець  сплачує продавцю штраф у розмірі  25 %  з першого дня протермінування, від суми заборгованості  станом на момент підписання додатку №4/1 до договору поставки № В114-05/19ЖТ від 08.05.2019р., а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочки оплати та 36 відсотків річних.
Позивач, згідно розрахунку (а.с. 20) здійснює нарахування 25 % штрафу в розмірі 22 915, 73 грн на суму заборгованості 91 662, 93 грн, що існувала у відповідача на момент звернення до суду.
Колегія суддів апеляційного суду, здійснивши перевірку правильності здійснених позивачем нарахувань штрафу в розмірі 22 915, 73 грн погоджується з висновком суду першої інстанції, що його розмір є обґрунтованим, а вимога правомірною.
Також здійснивши перевірку нарахованої позивачем суми пені, суд встановив, що пеня за період з 02.07.2020 р. по 16.10.2020 р. складає 3215,72 грн, однак позивач заявив до стягнення 3215,68 грн. за вказаний період, тобто в розмірі меншому, ніж є правомірним, що є його правом, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 215, 68 грн пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 9 647, 05 грн 36 % річних, суд зазначає       наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач, згідно розрахунку здійснює нарахування 36 % річних за період з 02.07.2020 р. по 16.10.2020 р. на суму простроченої заборгованості 91 662, 93 грн, які склали 9 647, 05 грн.
Здійснивши   перевірку правильності нарахувань позивача, апеляційний суд встановив, що розмір 36% річних за вказаний позивачем період становить 96 47,15 грн., однак позивач заявив до стягнення 9647,05 грн., тобто в розмірі меншому, ніж є правомірним, що є його правом, а відтак висновок суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 9647,05 грн 36% річних є вірним.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі про те, що він не приймав участі у справі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 5 ст. 12 ГПК України).
За приписами ч. 1, 2 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 250 ГПК України).
З аналізу наведених норм процесуального права, вбачається, що господарські суди, відкриваючи провадження у справі наділені певною дискрецією щодо можливості віднесення того чи іншого спору до категорії малозначних та, відповідно, здійснення судочинства у таких справах за правилами спрощеного провадження.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19.10.2020 р. було відкрито провадження у справі № 906/1263/20 та з посиланням на положення ст. 12, 247 ГПК України, враховуючи ціну даного позову, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання було призначене на 17.11.2020 р. об 11:00 год.
Дана ухвала була направлена ФОП Когут В.В. за адресою:   АДРЕСА_1 та вручена йому 22.10.2020 р., що підтверджується інформацією з сервісу "Укрпошта" щодо поштового відправлення за номером 1000232056260.
Відповідно до витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 17.11.2020 р., тобто на момент винесення рішення судом першої інстанції ФОП Когут В.В. зареєстрований за адресою:   АДРЕСА_1 .
Беручи до уваги викладене, враховуючи те, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням приписів ст. ст. 12, 247, 250 ГПК України, дійшов обґрунтованого висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції, однак своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотання до суду першої інстанції в порядку ч. 5 ст. 252 ГПК України про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подавав.

Колегія суддів вказує, що скаржник не визначає конкретні норми матеріального чи процесуального права, які були порушенні судом першої інстанції при вирішення даного спору, а лише вказує, що такі порушення були. Однак, вказане не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вказує, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. 
Аналізуючи мотивацію прийнятого місцевим господарським судом рішення крізь призму статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначеної практики ЄСПЛ, апеляційний суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов`язку щодо мотивації прийнятих рішень, оскільки суд повно дослідив фактичні обставини справи та прийняв рішення по суті спору щодо стягнення заборгованості з дотриманням принципів рівності та змагальності сторін у господарському процесі, тому його висновки за результатами розгляду спору по суті є вірними.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Житомирської області від 17.11.2020 р. у справі № 906/1263/20 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Когута Володимира В`ячеславовича - без задоволення.

Судові витрати покладаються на скаржника згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Когута Володимира В`ячеславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.11.2020 р. у справі № 906/1263/20 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 05 березня 2021р

Головуючий  суддя                                                                     Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Гудак А.В.  

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.