ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1105/21 Справа № 202/3795/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Дніпрометиз” про зобов`язання укласти трудовий договір та оплатити вимушений прогул, внаслідок відмови у прийнятті на роботу,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства “Дніпрометиз” про зобов`язання укласти трудовий договір та оплатити вимушений прогул, внаслідок відмови у прийнятті на роботу.
       В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем в березні 2020 року безпідставно відмовлено у прийнятті позивача на роботу.
        Так, за твердженням позивача, йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця. Разом з тим, така відмова суперечить вимогам чинного законодавства. 
        ОСОБА_1 було отримано лист з Центру зайнятості з роз`ясненням щодо відсутності перешкод у працевлаштуванні особи, яка зареєстрована підприємцем. 
       Не зважаючи на це, представником відповідача було повторно відмовлено у прийнятті на роботу з вигаданих підстав.
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобов`язати відповідача укласти з ним трудовий договір та зобов`язати відповідача відшкодувати втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12000 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Дніпрометиз” про зобов`язання укласти трудовий договір та оплатити вимушений прогул, внаслідок відмови у прийнятті на роботу – відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачем надані копії медичних документів про направлення для проходження медогляду, лист Дніпровського міського центру зайнятості від 10.04.2020 № 1296 щодо роз`яснення права бути працевлаштованим за наявності реєстрації ФОП. 
       Також позивачем надано документи про звернення з приводу відмови у працевлаштуванні до Інспекції з питань праці та зайнятості населення ДМР, інформацію щодо виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 .
       Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
       Забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України (ст. 22 КЗпП України).
       Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
       Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).
       Відповідно положень ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
       На підтвердження позовних вимог позивачем надані копії медичних документів про направлення для проходження медогляду, лист Дніпровського міського центру зайнятості від 10.04.2020 № 1296 щодо роз`яснення права бути працевлаштованим за наявності реєстрації ФОП. Також, позивачем надано документи про звернення з приводу відмови у працевлаштуванні до Інспекції з питань праці та зайнятості населення ДМР, інформацію щодо виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 ..
       Відповідно вимог частини 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
       За правилами частин 2, 3, 6 ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
       Відповідно до Акту визначення категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам ПрАТ «Дніпрометиз» від 03.03.2020, наданим Відповідачем, до такої категорії відноситься посада укладальника-пакувальника дільниці металопокриття сталедротового комплексу.
       Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач не заперечував, що він не проходив медичний огляд.
       Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач не довів, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а примус до укладення договору нормами цивільного законодавства заборонений.
       Посилання позивача на те, що з боку відповідача він зазнав дискримінації, колегія суддів до уваги не приймає, з наступних підстав.
       За нормою ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
       Статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено наступні поняття:
       дискримінація – це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
       непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
       пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
       Відповідно ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
       Позивачем не наведено обґрунтувань стосовно обмеження його у правах у порівнянні з будь якими іншими особами.
       Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є безпідставними, трудовий договір з позивачем не укладався і до роботи він допущений не був та не приступав.
       Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.
        На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: