Постанова
Іменем України                 
                                                                                               
27 січня 2021 року                                          
м. Київ                                                               
справа № 450/84/18
провадження № 61-4208св20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костюк Микола Дмитрович, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року у складі судді Кіпчарського М. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 жовтня 1984 року по 17 березня 2014 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 . 
За час шлюбу ними в садівничому-городньому товаристві співвласників «Ватра»у період з 1987 року по 1991 року, здійснено будівництво дачного будинку. Ремонт та утримання дачі здійснювали в основному за її кошти, так як вона в той період працювала у Греції, чоловік фактично доходів не отримував, тому вона переказувала гроші на утримання дачі.
22 грудня 2015 року  ОСОБА_4 приватизував земельну ділянку, на якій вони збудували будинок.
09 січня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт на племінника ОСОБА_2 .    ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
ОСОБА_2 звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини.
Позивач посилалась на те, що дачний будинок та земельна ділянка набуті нею та ОСОБА_4 за час шлюбу та відносяться до майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому у разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1  просила визнати за нею право власності на Ѕ частини земельної ділянки на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району згідно з актом про право приватної власності (актовий запис № 375) та Ѕ частини садового будинку, що збудований на вказаній земельній ділянці.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позовній заяві відсутній кадастровий номер, розмір та місце знаходження спірної земельної ділянки. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що спірна земельна ділянка та дачний будинок були спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_1 не зверталася до суду за життя ОСОБА_4 з позовними вимогами про поділ спільно нажитого майна подружжя та не пред`являла доказів про надання дозвільних документів на будівництво дачного будинку та прийняття його в експлуатацію, нею не визначено варіанти поділу дачного будинку та земельної ділянки за умови доведення, що це є спільно нажите майно.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки державний акт про право власності на земельну ділянку серія                                 ІУ-ЛВ № 070311 видано 22 грудня 1995 року на ім`я ОСОБА_4 , тому спірна земельна ділянка набута внаслідок приватизації із земель державного земельного фонду та на підставі Закону України «Про власність» була особистою власністю ОСОБА_4 . Позивачем не надано суду доказів, що спірна земельна ділянка та дачний будинок були спільною сумісною власністю її та померлого, оскільки із матеріалів справи не встановлено, що позивач ОСОБА_1 зверталася до суду за життя ОСОБА_4 з позовними вимогами про поділ спільно нажитого майна та не пред`явила суду доказів про надання дозвільних документів на будівництво дачного будинку та прийняття його в експлуатацію.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2020 року           ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність у позовній заяві кадастрового номера, розміру та місця знаходження земельної ділянки, оскільки під час розгляду справи суду було надано витяг з Державного земельного кадастру сформованого 22 листопада 2017 року, та копію державного акта про право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_4 22 грудня 1995 року. Крім того, у позовних вимогах чітко зазначено про ділянку з кадастровим № 462687000:15:000:0389, яка є предметом спору, дачний будинок розташований на ній, що підтверджується правовстановлюючими документами. Дачний будинок та земельна ділянка набуті нею та ОСОБА_4 за час шлюбу та відносяться до майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , у якому він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костюк М. Д., підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20 жовтня 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2014 року (а.с. 23).
Після розірвання шлюбу позивач у справі ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про поділ спільно нажитого майна подружжя.
ОСОБА_4 помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).
09 січня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л. Я., зареєстрований у реєстрі за № 9 (а.с. 117).

Згідно із заповітом ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 ,    ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 119).
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 23/16 громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 14 грудня 2016 року звернувся із заявою про прийняття спадщини (а.с. 113).
03 травня 2017 року із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого ОСОБА_3 (а.с. 128), шлюб із якою ОСОБА_4 зареєстрував 09 серпня 2014 року, актовий запис № 331 (а.с. 131).
01 червня 2017 року ОСОБА_1 надала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Коцюрубі Л. Я. заяву про невидачу свідоцтва на спадщину спадкоємцям у зв`язку із її зверненням до суду про визнання спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_4 земельної ділянки на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району та садового будинку.
До спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,0518 га для ведення садівництва, розташована у садівничому товаристві «Ватра» на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Згідно з копією державного акта на право приватної власності на земельну ділянку IV-ЛВ № 070311, такий виданий ОСОБА_4 22 грудня 1995 року на підставі рішення Виконавчого комітету Ставчанської сільської ради від 09 лютого 1995 року на земельну ділянку площею 0,0519 га, яка розташована на території Ставчанської сільської ради на землях садівничого товариства «Ватра», що призначена для ведення садівництва (а.с. 5-6, 13).
Згідно з Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 22 листопада 2017 року, земельна ділянка площею 0,0518 га, кадастровий номер 4623687000:15:000:0389, розташована в садівничо-городньому товаристві співвласників «Ватра» Ставчанської сільської ради, призначена для ведення садівництва та значиться за ОСОБА_4 на підставі державного акта серії  IV-ЛВ № 070311, який виданий 22 грудня 1995 року (а.с. 125).
Відповідно до технічного паспорта на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 04 липня 2018 року, в садівничо-городньому товаристві співвласників «Ватра» за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться будинок загальною площею 76,6 кв. м (а.с. 160-163).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1  просила визнати за нею право власності на Ѕ частини земельної ділянки на території Ставчанської сільської ради Пустомитівського району згідно з актом про право приватної власності (актовий запис № 375) та Ѕ частини садового будинку, що збудований на вказаній земельній ділянці, посилаючись на те, що дачний будинок та земельна ділянка набуті нею та ОСОБА_4 за час шлюбу та відносяться до майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що у позовній заяві відсутній кадастровий номер, розмір та місцезнаходження спірної земельної ділянки. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що спірна земельна ділянка та дачний будинок були спільною сумісною власністю подружжя.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною  сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно  до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна,  за винятком тих,  які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них,  продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до технічного паспорта на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 04 липня 2018 року, у садівничо-городньому товаристві співвласників «Ватра» за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться двоповерховий будинок загальною площею 76,6 кв. м (а.с.160-163).
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. 
Вирішуючи спори щодо поділу майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Разом з тим судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доводам позивача щодо наявності технічного паспорта на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 04 липня 2018 року, за яким у садівничо-городньому товаристві співвласників «Ватра» за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться двоповерховий будинок загальною площею 76,6 кв. м, не встановлено, чи закінчено будівництво спірного садового (дачного) будинку, чи фактично експлуатується зазначений будинок за своїм функціональним призначенням та чи спірне нерухоме майно збудоване подружжям під час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти. 
Крім того, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, чинній, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Таким чином, особа, яка набула право власності на нерухоме майно, має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та яка необхідна для обслуговування нерухомого майна. 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, а порушення норм процесуального права допущені обома судами, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костюк Микола Дмитрович, задовольнити частково.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк