ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2021 р.           Справа№ 910/10029/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕНАВІ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020
у справі №   910/10029/20 (суддя Чебикіна С.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕНАВІ»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМ.СТАНДАРТ»
про стягнення 1 009 747,20 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕНАВІ» (далі - ТОВ «ДЕНАВІ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМ.СТАНДАРТ» (далі - ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ», відповідач), в якому просить стягнути з відповідача пеню за прострочення строків оплати у розмірі 366 000,00 грн за договором №   04/11/19 від 04.11.2019 та збитки, завдані позивачеві у зв`язку з простроченням строків оплати за виконані роботи за вищевказаним договором, що складаються з: штрафу, який позивач сплатив за несвоєчасну реєстрацію ПДВ в сумі 33   215,00 грн; сплати позивачем податку на прибуток у розмірі 65   880,00 грн; штрафу, який позивач сплатив за несвоєчасну сплату податку на прибуток у розмірі 82 155,90 грн; відшкодування банківської гарантії АТ «Банк Січ» в сумі 458 892,00 грн, витрати на відрядження в судові засідання у справі №   910/500/20 в сумі 3 604,30 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором №04/11/19 від 04.11.2019 та наявністю в останнього заборгованості в сумі 398 580,00 грн, розмір якої встановлено судовим рішенням у справі №910/500/20.  
У зв`язку з простроченням термінів оплати заборгованості, з відповідача підлягає до стягнення передбачена договором пеня у сумі 366   000,00 грн, а також збитки, яких зазнав позивач у зв`язку з неодержанням доходів, які останній як управнена сторона одержав би у разі належного виконання зобов`язання відповідачем, внаслідок чого змушений був сплатити штраф за несвоєчасну реєстрацію ПДВ в сумі 33   215,00 грн, несвоєчасну сплату податку на прибуток у розмірі 82 155,90 грн, а також податку на прибуток у розмірі 65   880,00 грн та відшкодувати АТ «Банк Січ» банківську гарантію в сумі 458 892,00 грн, та поніс витрати на відрядження в судові засідання у справі №   910/500/20 в сумі 3 604,30 грн.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.10.2020 у справі №   910/10029/20 позов задоволено частково, ухвалено стягнути з ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ» на користь ТОВ «ДЕНАВІ» 41   230,16 грн. пені та 618,45 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд виходив з того, що за приписами статей 1, 3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу, однак не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, відтак вимога про стягнення пені, нарахованої на підставі п. 5.2. договору, підлягає задоволенню частково - у розмірі 41 230,16 грн, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України; права позивача, за захистом яких він звернувся до суду в частині відшкодування збитків, відповідачем не порушено, оскільки ТОВ «ДЕНАВІ» не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправність дій відповідача, наявність заподіяної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між вказаними витратами позивача та протиправною поведінкою відповідача, тобто не було доведено наявності всіх елементів складу господарського правопорушення в діях відповідача. 
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.10.2020 виправлено описку, допущену в резолютивній частині рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020, а саме в тексті суми пені прописом - « 41 230 (сорок одна тисяча двісті тридцять) грн 16 коп. пені».
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ДЕНАВІ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить  скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 05.10.2020 у справі №   910/10029/20 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши 366 000,00 грн штрафних санкцій та 466 332,30 грн понесених збитків, а також судовий збір 12   485,00 грн.
Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення пені, розмір якої судом обраховано в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України з посиланням на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки умовами договору передбачено інший порядок нарахування пені, а саме,  в розмірі 2 000,00 грн за кожний день прострочення несвоєчасно перерахованої суми; скаржник вважає, що відповідач, як особа, яка застосувала до нього обман, відмовляючись у судовому засіданні від гарантування сплати пені в розмірі, обумовленому договором, зобов`язаний відшкодувати збитки у подвійному розмірі на підставі п. 2 ч. 1ст. 230 ЦК України, а тому розмір, який підлягає стягненню становить 82   482,88 грн. ( 41   241,44х2); висновок про недоведеність позивачем наявності всіх елементів складу господарського правопорушення в діях відповідача є помилковим, оскільки судом не враховано, що у разі належного виконання відповідачем зобов`язань за договором, ТОВ «ДЕНАВІ» вчасно б  сплатило податки, у позивача як учасника процедури держзакупівель не було б податкового боргу; суд не надав належної оцінки тому факту, що настання гарантійного випадку і сплата позивачем банківської гарантії на вимогу АТ «Банк Січ» є прямою виною відповідача, як і витрати позивача, пов`язані з відрядженням у судові засідання по справі №910/500/20.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕНАВІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 у справі №   910/10029/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 07.12.2020 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення засобами поштового зв`язку 22.10.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 поновлено ТОВ «ДЕНАВІ» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 у справі № 910/10029/20, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 27.01.2021, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 у справі № 910/10029/20.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, та 12.01.2021 надав через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ДЕНАВІ» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2020 у справі №910/10029/20 відмовити, а судове рішення  залишити без змін як законне. 
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що позивачем проігноровано той факт, що за Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня; вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України позивачем в суді першої інстанції не заявлялись, відтак відсутні правові підстави для їх заявлення в апеляційній скарзі; закон не ставить у залежність обов`язок щодо реєстрації постачальником податкових накладних від настання певних обставин, зокрема, таких, як здійснення розрахунків покупцем; строк реєстрації податкової накладної сплив до настання кінцевого строку здійснення розрахунку відповідачем відповідно до договору; позивачем не доведено факту відсутності в останнього коштів на поточних рахунках, як і обставин того, що виконання позивачем передбачених законодавством обов`язків із реєстрації податкової накладної залежало від надходження коштів від відповідача; сплата податків, штрафів за порушення податкового законодавства не може бути збитками за замовчуванням, а тим більше не можуть бути сплачені за платника податку іншою особою; позивачем не надано доказів виконання платіжної вимоги АТ «Банк Січ» до ТОВ «ДЕНАВІ» про сплату гарантії в сумі 458   892,00 грн, відтак вважати даний документ доказом понесених позивачем збитків немає; про витрати на відрядження у справі №910/500/20 позивач мав заявляти в межах вказаної справи. 
26.01.2021 від ТОВ «ДЕНАВІ» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає про подання відзиву неповноважною особою, адвокатом Коханчук Г.В., відомостей про яку єдиний державний реєстр адвокатів не містить.    
У судовому засіданні 27.01.2021 представники скаржника доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги, з огляду на її безпідставність та необґрунтованість, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін як вмотивоване та законне. 
27.01.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.11.2019 між ТОВ «ДЕНАВІ» (в тексті договору - виконавець) та ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ» (в тексті договору - замовник) було укладено договір надання послуг №04/11/19 (далі - договір), відповідно до умов якого:
- замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання виготовити з давальницької сировини замовника готову продукцію згідно зразків та технічної документації. Наряд-замовлень (із зазначенням норми витрат матеріалів на продукцію) та сертифікацій на замовлення (із зазначенням вартості послуг на одиницю виробу) в терміни, узгоджені в цих специфікаціях та наряд-замовленнях. Зразки та технічна документація передається у порядку, передбаченому в специфікаціях (п. 1.1. договору);
- замовник зобов`язується прийняти та оплатити вартість робіт виконавця по переробці давальницької старовини, а також інші послуги, якщо такі мали місце (п.1.2 договору);
- за домовленістю сторін ціна на одиницю товару та загальна вартість партії товару з урахуванням ПДВ визначаються у рахунку-фактурі та акті приймання-передачі послуг (товару), які є невід`ємними частинами цього договору (п. 3.1. договору);
- замовник сплачує виконавцю вартість фактично наданих послуг (наданих робіт) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок в розмірі 100% на протязі 15 банківських днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі послуг (п. 3.4. договору);
- замовник несе відповідальність за несвоєчасну сплату вартості робіт по перероблені давальницької сировини шляхом сплати пені в розмірі 2000,00 грн. за кожний день прострочення несвоєчасно перерахованої суми (п.5.2 договору);
- термін дії договору до 31 грудня 2019 року з моменту підписання (п.8.3 договору);
- закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання обов`язків , що виникли та не були виконані під час дії договору (п. 8.4 договору).
Згідно специфікації № 1 (додаток 1 до договору) загальна вартість робіт складає 398 580,00 грн, в т.ч. ПДВ 66 430,00 грн.
Позивач належним чином виконав зобов`язання за договором та надав відповідачеві послуги (виконані роботи) на загальну суму 398 580,00 грн, що підтверджується актом № 26/11/19 приймання-передачі робіт від 26.11.2019, підписаним уповноваженими представниками  сторін та скріплено їх печатками.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2020 у справі №   910/500/20 за позовом ТОВ «ДЕНАВІ» до ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ.» позов задоволено повністю, ухвалено стягнути з ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ.» на користь ТОВ «ДЕНАВІ» заборгованість за договором про надання послуг №04/11/19 від 04.11.2019 в розмірі 398 580,00 грн.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2020 апеляційну скаргу ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ.» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2020 у справі №910/500/20 змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В решті рішення залишено без змін.
Таким чином, судовим рішенням у справі №910/500/20 підтверджується факт належного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань з виконання робіт за договором та, в свою чергу, обставини невиконання відповідачем зобов`язання з їх оплати, у зв`язку з чим останній має перед позивачем заборгованість у розмірі 398 580,00 грн, яку судом стягнуто на користь позивача. Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідачем суду не надано.
У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, позивач нарахував до стягнення передбачену пунктом 5.2 договору пеню у сумі 366   000,00 грн та заявив вимогу про відшкодування збитків у розмірі 643   747,2 грн.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).
Отже, факти встановлені рішенням у справі №910/500/20 не доказуються при розгляді даної справи.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вже зазначалось вище апеляційним господарським судом, судовим рішенням у справі №910/500/20 встановлено факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати робіт, виконаних позивачем, а також розмір заборгованості перед останнім в сумі 398 580,00 грн. 
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. 
При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).
Умовами п.5.2 договору №04/11/19 від 04.11.2019 сторони погодили, що замовник несе відповідальність за несвоєчасну сплату вартості робіт по переробленню давальницької сировини шляхом сплати пені в розмірі 2 000,00 грн за кожний день прострочення несвоєчасно перерахованої суми.
Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного здійснення судом першої інстанції перерахунку пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.
Таким чином договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано вищевказаним Законом, який є спеціальним з питань регулювання відносин щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, і має пріоритетне застосування щодо зазначених правовідносин сторін у справі.
Зазначений Закон прямо вказує на те, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, а відповідно до абзацу другого частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.
Отже, яким би способом не визначався у договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує тієї, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Таку ж позицію висловлено Верховним судом України у постанові від 24.10.2011 у справі № 25/187.
Колегія суддів зазначає, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника, а також на стимулювання боржника до належного виконання своїх зобов`язань. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пеню нарахована невірно, оскільки така підлягає нарахуванню з врахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 41 230,16 грн.
Крім того, в апеляційній скарзі апелянт наводить розрахунок 3% річних у розмірі 8   234,10 грн та інфляційних втрат у розмірі 4 782,96 грн та фактично заявляє вимогу про стягнення їх з відповідача.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем в суді першої інстанції вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України не заявлялись.
Відповідно до частини 5 статті 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
На підставі наведеного, колегія суддів не розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 4 782,96 грн та 3% річних у розмірі 8   234,10 грн.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу скаржника на помилковості визначення останнім правової природи інфляційних втрат та 3% річних, як штрафних санкцій, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні положень статті 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України.
Щодо тверджень апелянта про безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні вимоги про стягнення збитків, колегія суддів вважає вказати про наступне.
Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під збитками в розумінні частини 2 статті 224 ГК України передбачаються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 ГК України).
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення  або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та  (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Оскільки законодавство не ставить обов`язок щодо реєстрації податкових накладних в залежність від настання певних обставин, зокрема таких як здійснення розрахунків покупцем/отримувачем товарів/послуг, колегія суддів вважає необгрунтованими вимоги позивача про стягнення збитків у вигляді штрафу за несвоєчасну реєстрацію ПДВ у сумі 33   215,00 грн. 
Водночас, позивачем не було доведено належними допустимими доказами як сам факт накладення на нього такого штрафу, так і відповідних доказів щодо сплати останнім штрафу, а також не доведено винних дій відповідача, у зв`язку з якими на нього такий штраф був накладений.
Щодо заявлених збитків в частині штрафу за несвоєчасну сплату податку на прибуток у розмірі 82   155,9 грн, колегія суддів зазначає, що такі є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки сам апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що у зв`язку з введенням карантину на території України штраф за несвоєчасну сплату податку не був нарахований, а тому підстав для його відшкодування немає. Таким чином, позивачем не доведено ані факту накладення на нього штрафу, ані його розміру та не надано доказів його сплати.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про відшкодування банківської гарантії АТ «Банк Січ» у сумі 458   892,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача як збитки, не може бути задоволена, оскільки, по-перше, виставлення платіжної вимоги було наслідком дій самого позивача, якого дискваліфіковано у процедурі державної закупівлі, яким не надано необхідних документів, що вимагались від учасника, а саме не додано документ, що підтверджує відсутність в учасника заборгованості з податків, зборів і платежів, що контролюються органами доходів і зборів, а не дій відповідача. По-друге, матеріали справи не містять доказів задоволення позивачем платіжної вимоги, тобто не підтверджено сам факт понесення ТОВ «ДЕНАВІ» витрат у сумі 458   892,00 грн перед АТ «Банк Січ».
Щодо заявлених збитків в частині сплати податку на прибуток 65   880,00 грн судова колегія зазначає, що сплата такого апелянтом є законодавчо встановленим його обов`язком, а не наслідком дій контрагента. Водночас звертається увага на те, що сам скаржник визначає вказаний розмір збитків примірним розрахунком. 
З приводу заявлених збитків в частині витрат на відрядження до міста Києва в розмірі 3   604,30 грн для участі позивача у судових засіданнях у справі №910/500/20, варто зазначити наступне.
Як правильно встановив та зазначив суд першої інстанції, витрати на відрядження в судові засідання у справі №910/500/20 в сумі 3 604,30 грн є судовими витратами у справі, при розгляді якої позивач повинен був клопотати про їх стягнення у відповідності до статей 123,124 ГПК України, проте вказаних дій не вчинив. 
На підставі вище наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б протиправність дій відповідача, наявності заподіяної шкоди, її розміру та причинного зв`язку між вказаними витратами позивача та протиправною поведінкою відповідача.
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 1   статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ТОВ «ДЕНАВІ» до ТОВ «ПРОМ.СТАНДАРТ» є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 41   230,16 грн пені, в задоволені решти вимог підлягає залишенню без задоволення.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі   статтею 276 ГПК України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва суду від 05.10.2020 у справі №910/10029/20 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ДЕНАВІ» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕНАВІ» на рішення Господарського суду м. Києва від 05.10.2020 у справі №910/10029/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 05.10.2020 у справі №910/10029/20 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 05.10.2020 у справі №910/10029/20.
4. Матеріали справи №910/10029/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 12.02.2021.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.В. Агрикова