ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" березня 2021 р.           Справа№ 910/15806/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Попікової О.В. 
 
за участю:
секретаря судового засідання: Кульчицька І.А.,
представників сторін: 
апелянта:                              Сміленський Ю.М.,
інших учасників справи: не з`явилися, 
розглянувши апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 (повний текст рішення складений 17.04.2020)
у справі № 910/15806/19 (суддя Пукшин Л.Г.)
за позовом           ОСОБА_2 , 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр
"Енергомаш", 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:
1. ОСОБА_1 ;
2. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дегтярьова Ангеліна Володимирівна,
про                    визнання договору недійсним, 

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19 позов задоволено повністю: визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв. м в літ. "Ч-3", що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 546574863101, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В., реєстровий №12. 
Рішення суду мотивоване тим, що укладений між відповідачами договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, існує порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, третя особа у справі ( ОСОБА_1 ) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) Станік С.Р., судді Тищенко О.В., Дикунська С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 поновлено ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19, відкрито апеляційне провадження у справі №910/15806/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020, ухвалено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи, розгляд справи призначено на 02.07.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2020 розгляд справи відкладено до 16.07.2020. 
Розпорядженням в. о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2020, у зв`язку з перебуванням судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/15806/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.07.2020 для розгляду справи №910/15806/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2020 справу прийнято до провадження визначеним складом суду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2020 розгляд справи відкладено до 08.09.2020. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2020, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/15806/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 для розгляду справи №910/15806/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді Тищенко О.В., Дикунська С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 справу прийнято до провадження визначеним складом суду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2020 розгляд справи відкладено до 01.10.2020. 
01.10.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Станіка С.Р. на лікарняному до 10.10.2020. 
У зв`язку з перебуванням з 12.10.2020 судді Дикунської С.Я., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, здійснити призначення справи та її розгляд у визначеному складі колегії суддів було неможливо.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 12.10.2020 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік  С.Р. (суддя доповідач), судді Тищенко О.В., Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 справу прийнято до провадження визначеним складом суду та призначено до розгляду в судовому засіданні 12.11.2020. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2020, у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В., який не є головуючим суддею (суддею доповідачем) на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи №910/15806/19.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 для розгляду справи №910/15806/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 сформовано колегію суддів у складі: Станік С.Р. (головуючий суддя), судді Тищенко О.В., Дикунська С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 справу прийнято до провадження визначеним складом суду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 розгляд справи відкладено до 03.12.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  03.12.2020 заяву суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючого судді Станіка С.Р., судді Тищенко О.В., судді Дикунської С.Я. про самовідвід від розгляду справи № 910/15806/19 задоволено; матеріали справи №910/15806/19 передано для здійснення визначення складу суду автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі № 910/15806/19 до провадження у визначеному складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11.01.2021.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Владимиренко С.В. (у зв`язку з відпусткою судді Корсака В.А.).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19 до провадження у визначеному складі суду.
У судовому засіданні 11.01.2021 суд протокольно ухвалив відкласти розгляд справи на 03.02.2021.
У судовому засіданні 03.02.2021 суд протокольно ухвалив відкласти розгляд справи на 01.03.2021.
Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що: позивачі, із зловживанням права на подання позову, намагаються здійснити перегляд рішення Верховного Суду у справі №910/8923/17;  позовна заява суперечить фактичним обставинам та відповідним правовідносинам сторін щодо фактичного виконання спірного договору його сторонами; у сторін відсутні будь-які наміри, окрім створення правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді переходу права власності на об`єкт від продавця до покупця. Також апелянт стверджує, що місцевий суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.
У відзивах на апеляційну скаргу позивачі проти задоволення апеляційної скарги заперечили, зазначили, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і просили залишити вказане рішення без змін.
У судовому засіданні 01.03.2021 представник апелянта надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити  апеляційну скаргу.
Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.
Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, Товариству з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" на праві власності належало приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв. м в літ. "Ч-3", розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
06 січня 2015 року між ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" (далі - продавець, відповідач-1) та ТОВ "Тімсен" (далі - покупець, відповідач-2) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №12 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення  1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв. м в літ. "Ч-3" (нежитлове приміщення), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов`язується сплатити оговорену грошову суму.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що продаж нежитлового приміщення, визначеного п. 1.1 розділу 1 цього договору, вчиняється за ціною 8.162,77 грн, у тому числі ПДВ 20%, які покупець зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015.
Згідно з п. 4.1 Договору передача вказаного приміщення продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акта прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору.
Вказаний договір з боку ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" був підписаний ОСОБА_3 , який був директором відповідача-1 у період з 05.11.2013 по 19.06.2016.
Станом на момент підписання договору єдиним учасником відповідача-1 було Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (далі - позивач-2), директором якого також був ОСОБА_3 .
Крім того, станом на 06.01.2015 єдиним учасником позивача-2 було Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство  "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_3 складала 50%, а єдиним учасником відповідача-2 - ОСОБА_4 , який був директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство  "Енергомаш-Проект" .
З 20.07.2016 виконуючим обов`язки директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" на невизначений термін, одним з кінцевих бенефіціарних власників товариства, а також одноособовим учасником позивача-2 є ОСОБА_2 . 
Позивачі, звертаючись з позовом до суду, зазначають, що при укладенні спірного договору було порушене право ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" брати участь в управлінні відповідачем-1 та зменшилась вартість корпоративних прав, що свідчить про фактичне завдання збитків позивачам. 

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Як на підставу недійсності договору позивачі вказують на те, що він є фіктивним, тобто не спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, і таким, що суперечить  вимогам ч. 5 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.                    
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому  її  прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.          
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.        
За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
На момент укладення спірного договору ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" було власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 284 загальною площею 126,6 кв. м літ. "Ч-3", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
На підставі спірного договору вказане майно було відчужене на користь ТОВ "Тімсен", про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За доводами позивачів, в момент укладення спірного договору Товариство з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" перебувало у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році ним було отримано позов від ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення  грошових коштів у сумі 42.450.362,92 грн та 7.729.458,42 долара США, за яким у січні 2015 року було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі №922/254/15, що і зумовило укладення спірного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно. При цьому відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов`язаних юридичних осіб.
На момент укладення договору (06.01.2015) єдиним учасником ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" було Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", єдиним учасником якого було Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект".
Як вбачається із витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 06.01.2015 керівником відповідача-1, який підписав оспорюваний договір, був ОСОБА_3 , який одночасно був керівником ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" та учасником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект" з часткою в статутному капіталі у розмірі 50,0%.
При цьому керівником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект" (учасником якого був директор відповідача-1) станом на момент укладення спірного договору був ОСОБА_4 , який в свою чергу був єдиним учасником відповідача-2.
З матеріалів справи вбачається, що згодом ОСОБА_3 став власником 100% частки у статутному фонді відповідача-2.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15, яке набрало законної сили, позов банку до Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш", заставодавців і іпотекодавців задоволено повністю, стягнуто солідарно 4.185.927,38 грн та 7.433.746,77 дол США заборгованості.
Позивачі зазначають, що відповідач-1 в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача-2 за спірним Договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на таке нерухоме майно.
При цьому відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов`язаної юридичної особи - ТОВ "Тімсен", єдиним учасником якого виступав ОСОБА_4 , який також одночасно з цим був керівником ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", учасником якого в свою чергу був керівник відповідача-1. 
Крім того, як встановлено місцевим судом, у колишнього директора Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" були відсутні повноваження, делеговані від ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", на укладення договорів купівлі-продажу об`єктів, що належали відповідачу-1. Загальні збори Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Енергомаш" не проводились, жодні рішення, в тому числі й про відчуження нерухомого майна, не приймались.
З матеріалів справи також вбачається, що 23.02.2016 відповідач-2 як продавець та ОСОБА_1 (третя особа-1) як покупець уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлове приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв. м в літ. "Ч-3", розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Посвідчення вищевказаного договору було здійснено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В. (третя особа-2).
Як зазначив місцевий суд, доказів здійснення ТОВ "Тімсен" оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" у матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років ТОВ Інженерний центр "Енергомаш" не вчиняло жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін на невиконання зобов`язань за таким договором, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.  Доказів оплати третьою особою-1 на користь відповідача-2 за об`єкт, який був придбаний згідно з договором купівлі-продажу від 23.02.2016, матеріали справи також не містять. 
Місцевий суд також взяв до уваги постанову Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №910/8923/17 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015 за позовом ТОВ Інженерний центр "Енергомаш", який є стороною цього правочину, та, за твердженням якого, останній було вчинено з ТОВ "Тімсен" з метою уникнення звернення стягнення на майно. Так, у вказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку, що даний позов не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.
На підставі викладеного, наведені обставини в сукупності, за висновком місцевого суду, свідчать про умисел обох сторін спірного правочину (і відповідача-1 як продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача-2, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності відповідача-1.
Місцевий суд зазначив, що укладений між відповідачами договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, існує порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів з наведеним висновком місцевого суду не погоджується з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Водночас суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності факту порушення прав позивача-1 ОСОБА_2 станом на момент вчинення правочину у зв`язку з відсутністю станом на 06.01.2015 таких прав у цього позивача.
Згідно витягу з ЄДРЮО, ФОП та ГФ №1005509160 станом на 06.01.2015 (додаток до пояснень 3-ї особи ОСОБА_1 ) позивач-1 ОСОБА_2 не була учасником ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" на момент вчинення правочину.
Позивач-1 - фізична особа ОСОБА_2 є новим учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр Енергомаш" і набула статусу учасника лише з жовтня 2016 року.
Вказаний факт визнали обидва позивачі за змістом позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 викладена така правова позиція:
"Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову".
У постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №916/495/19 застосовано вказану правову позицію Великої Палати і також додатково акцентовано увагу на необхідності наявності порушеного права саме станом на момент звернення до суду:
"За змістом частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15)".
Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №920/388/19, від 30.07.2019 у справі №904/4042/18.
Верховний Суд у постанові від 22.10.2019 у справі №5023/5587/12 за позовом особи, яка не стороною спірного правочину, відзначив таке: "Суди попередніх інстанцій не встановили обставин існування між позивачем та відповідачами договірних відносин стосовно спірного майна, оскільки договірні відносини щодо набуття відповідачем-2 права власності на спірне майно існують між відповідачами. Отже, застосування наслідків недійсності цього договору у разі визнання його недійсним (двосторонньої реституції) не призведе до відновлення або іншого ефективного захисту права позивача на спірне майно, за захистом якого він звернувся, оскільки реституція у разі недійсності договору призведе до приведення у первісний стан сторін договору і не матиме наслідком передання позивачу, який не є стороною цього правочину, спірного майна, а також визнання за позивачем права власності на це майно. Прокурор в інтересах позивача, вимагаючи визнання договору недійсним, однак не перебуваючи при цьому зі сторонами цього правочину в договірних правовідносинах стосовно спірного майна та фактично маючи на меті захист права власності на спірне майно, не врахував наведеного, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням механізмів, передбачених нормами статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц та у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-53цс12, а також у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 910/9958/18".

Суд першої інстанції також не надав належної оцінки тому, що станом на момент подання позову і розгляду справи судом у позивача-2 уже не було будь-яких корпоративних прав стосовно ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш". У зв`язку з цим відновити будь-які права цього позивача-2 шляхом визнання правочину недійсним неможливо.
Згідно витягу з ЄДРЮО, ФОП та ГФ №1006241967 станом на 06.11.2019 (додаток до пояснень 3-ї особи ОСОБА_1 ) позивач-2 - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" вже не було учасником ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" станом на момент звернення з позовом до суду.
Вказаний факт визнали обидва позивачі за змістом позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскільки як позивач-1, так і позивач-2 не були стороною спірного правочину, визнання недійсним відповідного правочину не призведе до відновлення їх прав.
Крім того колегія суддів відзначає, що, звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей  13,  74 Господарського процесуального кодексу України  повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Частиною 1  статті 215 Цивільного кодексу України  визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3  ст. 215 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень статей  202,  203,  234 Цивільного кодексу України  правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Відсутність у сторін наміру створення зазначених правових наслідків має наслідком визнання правочину фіктивним та у зв`язку з цим недійсним в судовому порядку.
Разом з тим у силу положень статей  15,  16 Цивільного кодексу України,  статті 20 Господарського кодексу України  кожна особа має право на захист свого права (охоронюваного законом інтересу) у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку.
Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Звертаючись з позовом у цій справі, позивачі доводили порушення внаслідок укладення Договору їх корпоративних прав.
Корпоративні права визначені у частині 1  статті 167 Господарського кодексу України  як права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
З огляду на положення наведеної норми корпоративні права можуть бути визнані порушеними, зокрема, внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.
Водночас відповідно до статей   92,  97 Цивільного кодексу України  дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з положеннями  статті 98 Цивільного кодексу України  загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.
З викладеного вбачається, що за укладеним господарським товариством договором права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється.
Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.
Зокрема, підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника.
Наведена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №        916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №        905/2559/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16, від 07.07.2020 у справі №910/10647/18.
Апеляційний суд враховує наведений висновок Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даного спору, зважаючи на необхідність забезпечення сталості та єдності судової практики, дотримання принципу правової визначеності як одного із аспектів верховенства права, віднесеного до основних засад господарського судочинства.
Суд також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення від 20 травня 1998 року у справі "Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки" (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95; рішення від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30; рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 30). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, Європейський суд з прав людини розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участь у справі в особі своїх органів (рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 1 резолютивної частини).
При цьому апеляційний суд відхиляє заперечення позивачів щодо застосування зазначеного висновку Верховного Суду до спірних правовідносин, адже позовні вимоги у цій справі мотивовані, зокрема, укладенням Договору директором відповідача-1 за відсутністю рішення загальних зборів товариства про відчуження відповідного майна.
Крім того, на думку суду, заявлення позивачами у цій справі позовних вимог про визнання недійсним Договору саме з підстав його фіктивності не є перешкодою для врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах №916/2084/17, №905/2559/17, №904/10956/16, №910/10647/18 як щодо відмови в позові в разі відсутності порушення спірним договором прав та інтересів позивачів, так і щодо порушення внаслідок підписання оспорюваних договорів без дотриманням вимог законодавства саме прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасників. Наведені висновки Верховного Суду мають загальних характер.
Оскільки укладення відповідачем-1 Договору є наслідком його господарської діяльності, результатом розпорядження юридичною особою власним майном та не призвело до зміни правового стану (сукупності прав та обов`язків) безпосередньо позивача-1 і позивача-2 як колишнього та теперішнього учасників відповідача-1, суд вважає необгрунтованим висновок місцевого суду про наявність підстав для задоволення заявленого цими особами позову, зокрема із посиланням на зменшення їхніх прав у частині отримання частки прибутку товариства та активів у разі його можливої ліквідації. Такі висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновками Верховного Суду, викладеним у перелічених постановах.
При цьому суд вважає хибним висновок місцевого суду про те, що звернення з позовом у цій справі є єдиним способом захистити порушені права позивачів, мотивоване посиланням на постанову Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №910/8923/17.
Зі змісту наведеної постанови вбачається, що визнання недійсним Договору з підстав його фіктивності вже було предметом судового розгляду за позовом відповідача-1 і у задоволенні позовної вимоги зазначеної особи було відмовлено на підставі частини 3  статті 16 Цивільного кодексу України.
Під час розгляду справи №910/8923/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору, позивач [відповідач-1] переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином. Однак позов про визнання недійсним Договору, поданий позивачем [відповідачем-1], який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.
Тобто позивач-1 і позивач-2, звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору у цій справі як колишній і теперішній учасники відповідача-1, фактично ставлять під сумнів остаточність та правову визначеність ухваленої в межах справи №910/8923/17 постанови Верховного Суду, якою вирішено відповідний спір щодо захисту прав, пов`язаних зі зменшенням обсягу майна відповідача-1.
Разом з тим апеляційний суд відхиляє посилання позивачів на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, щодо можливості звернення з позовом про визнання недійсним фраудаторного правочину на підставі пункту 6 статті  3, статей  13,  234 Цивільного кодексу України. Правовідносини у справі №369/11268/16-ц за позовом банку про визнання недійсними договорів дарування, укладених з метою уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості перед цим банком, не є подібними до правовідносин у цій справі, у якій позивачі як учасники відповідача-1 звернулись з позовом про визнання недійсним Договору, вчиненого самим відповідачем-1 для ухилення від погашення заборгованості перед іншою особою.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання на постанови Верховного Суду у справах №905/1926/16, №910/9958/18, №904/4042/18, №5023/5587/12, №920/388/19, №916/495/19, №504/2864/13-ц, правовідносини в яких не є подібними до правовідносин у цій справі з огляду на зміст заявлених у них позовних вимог.
Враховуючи викладене, відсутність порушення Договором корпоративних прав та інтересів позивача-1 і позивача-2, що є самостійною підставою для відмови у позові, апеляційний суд не вважає за необхідне надавати оцінку законності Договору.
У зв`язку з цим суд не приймає до уваги доводи третьої особи-1 щодо відсутності підстав для того, щоб вважати Договір фіктивним, а також щодо необхідності задоволення його клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень на апеляційну скаргу позивачі суду апеляційної інстанції не надали.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року).
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не надав вичерпної відповіді на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовують висновки місцевого господарського суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки колегія суддів встановила відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2020 у справі №910/15806/19 скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
4. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 1.440,75 грн судового збору.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (61034, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 188-А, ідентифікаційний код 31645519) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 1.440,75 грн судового збору.
6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
7. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15806/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 04.03.2021.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                О.В. Попікова