ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
11 лютого 2021 року                                                                              
м. Київ
справа № 309/922/18
провадження № 51-5171км19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                           ОСОБА_1 ,
судді:                                                    ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                  ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
захисник                                                      ОСОБА_6 ,                          
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017070050000700, стосовно 
 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в   АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи осіб, які її подали
Вимогою захисників до Верховного Суду (далі – Суд) є скасування судових рішень та призначення нового розгляду у Закарпатському апеляційному суді.
Цю вимогу вони мотивують істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідним через суворість призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу. 
Захисники заперечують фактичні обставини провадження, встановлені судами. Вони наголошують на тому, що наслідки, що настали, були зумовлені атиповою родовою травмою потерпілої, між діями лікаря ОСОБА_8 й наслідками, що настали, відсутній причинний зв`язок. 
Також у касаційній скарзі захисники детально описують дії інших медичних працівників, а саме хірургів під час проведеної ними операції ОСОБА_9 , зазначають про їх помилки, неправильно поставлений діагноз, про проведення не того виду операції як вказано у медичній документації та ін.
Вказують, що висновки експертиз є недопустимими доказами, оскільки в них наведено лише певні припущення щодо дій ОСОБА_8 та виходять з алгоритму дій лікаря, передбаченого нечинним на момент події наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі – МОЗ України) від 15 грудня 2003 року № 582. При цьому при проведенні експертного дослідження експерти керувалися доказами, одержаними ними не у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі – КПК України) порядку.
Зазначають, що суди не забезпечили допиту свідків, показання експертів вважають слід було визнати недопустимими, оскільки вони їх давали на підставі висновків експертиз, що слід було визнати недопустимим доказом.
Тому стверджують, що винуватість ОСОБА_8 належним чином не встановлено й не було дотримано стандарту доведення винуватості.
Водночас захисники наголошують на невідповідності призначеного засудженому покарання через суворість, оскільки він продовжує працювати медичним працівником, має на утриманні трьох малолітніх дітей, йому присвоєно вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю, характеризується з позитивної сторони, вчинив злочин невеликої тяжкості, отже покарання у виді позбавлення волі є надто суворим.
Також захисники заперечують проти цивільного позову, вважають з вироку слід виключити стягнення матеріальної та моральної шкоди з засудженого, оскільки він перебував у трудових відносинах із лікарнею, тому рішення про стягнення шкоди солідарно є незаконним. 
Крім того, захисники вважають, що суд апеляційної інстанції позбавив засудженого права на останнє слово, оскільки через втрату зв`язку відеоконференція перервалась на останньому слові, а наступне засідання апеляційний суд призначив, але не повідомив ні ОСОБА_8 , ні його захисника. 
 
Позиції інших учасників судового провадження щодо поданої касаційної скарги
До початку касаційного розгляду надійшло заперечення від потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , який просив касаційну скаргу захисників залишити без задоволення.
Захисник ОСОБА_6 у засіданні суду касаційної інстанції підтримав касаційну скаргу та уточнив вимоги касаційної скарги, просивскасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор у засіданні суду касаційної інстанції заперечував проти задоволення касаційної скарги захисників.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень та обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами
За вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2019 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 140 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та Хустської районної лікарні на користь: ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, в розмірі 42 500 грн; ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн; ОСОБА_11 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн; ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн; ОСОБА_13 на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн; ОСОБА_11 10 527,90 грн шкоди, заподіяної смертю її матері за період з 28 червня 2017 року до 3 липня 2018 року; ОСОБА_12 10 527,90 грн, заподіяної смертю її матері за період з 28 червня 2017 року до 3 липня 2018 року; ОСОБА_13 10 527,90 грн, заподіяної смертю її матері за період з 28 червня 2017 року до 3 липня 2018 року; ОСОБА_11 у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю її матері, у розмірі ј мінімальної заробітної плати, щомісячно, починаючи з 3 липня 2018 року і до її повноліття; ОСОБА_12 у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю її матері, у розмірі ј мінімальної заробітної плати, щомісячно, починаючи з 3 липня 2018 року і до її повноліття; ОСОБА_13 у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю її матері, у розмірі ј мінімальної заробітної плати, щомісячно, починаючи з 3 липня 2018 року і до її повноліття.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_8 та голови комісії з припинення (ліквідатора) в інтересах цивільного відповідача Хустської районної лікарні задоволено частково.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди змінено. 
Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_8 та Хустської районної лікарні у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у розмірі по 100 000 грн кожному.
У решті вирок суду залишено без зміни.
ОСОБА_8 визнано винуватим у неналежному виконанні ним як медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки (смерть) хворого, за наведених у вироку обставин.
Згідно з наказом від 31 липня 2001 року № 78 головного лікаря Хустської центральної районної лікарні ОСОБА_8 був зарахований на посаду лікаря акушера-гінеколога для проходження інтернатури та в подальшому перебував у трудових відносинах з Хустською районною лікарнею, наказом головного лікаря цієї лікарні від 22 жовтня 2008 року № 114-к переведений на посаду лікаря акушера-гінеколога пологового відділення.
Працюючи на посаді лікаря акушера-гінеколога пологового відділення, якому було присвоєну вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Акушерство і гінекологія», та будучи лікуючим лікарем в пологовому відділенні і відповідно до ст. 34 та п. «а» ч.1 ст. 78 «Основ законодавства України про охорону здоров`я» та посадової інструкції лікаря акушера-гінеколога пологового відділення, затвердженої головним лікарем районної лікарні 20 грудня 2011 року, ОСОБА_8 був зобов`язаний своєчасно і кваліфіковано обстежити пацієнта та надати планову та невідкладну допомогу, здійснювати діагностику вагітності, спостереження за вагітними, родову допомогу, раннє виявлення ускладнень вагітності і пологів, лікування та нагляд за породіллям, застосувати сучасні методи профілактики, лікування та реабілітації у межах своєї спеціальності, володіти всіма методами амбулаторного і стаціонарного лікування, повним обсягом хірургічних втручань, надавати швидку і невідкладну медичну допомогу хворим акушерсько-гінекологічного профілю. 
У порушення вказаних норм, неналежно виконуючи свої посадові (професійні) обов`язки, внаслідок недбалого ставлення до них ОСОБА_8 28 червня 2017 року, приймаючи пологи у потерпілої ОСОБА_9 , допустив тяжку крововтрату у пацієнтки з розвитком гіповолемічного шоку внаслідок внутрішньої кровотечі з судин в місцях розривів, виниклих у пологах, що в подальшому спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті останньої того ж дня в пологовому відділені Хустської районної лікарні.
 
Мотиви Суду
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Згідно з положеннями, передбаченими п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою мотивувальна частина вироку має містити, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Відповідно до положень ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Суд зазначає, що відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обвинувачена особа має право бути детально поінформованою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти неї. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що достатня деталізація обвинувачення є необхідною умовою забезпечення обвинуваченій особи права на достатні можливості для підготовки свого захисту (Mattoccia v. Italy, no. 23969/94, § 60, ECHR 2000-IX; Brozicek v. Italy, 19 December 1989, § 42, Series A no. 167
Частина 1 ст. 140 КК України передбачає кримінальну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого. 
Ця норма є бланкетною, тому в кожному випадку сторона обвинувачення має зазначити, якими саме нормативними актами регулюється професійна діяльність особи, які саме обставини створювали у обвинуваченої особи зобов`язання діяти відповідно до конкретних положень цих нормативних актів, і які саме положення нею не були дотримані і перебувають у прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали.
Як убачається зі змісту вироку, суд визнав винуватим ОСОБА_8 у тому, що він, неналежно виконуючи свої посадові обов`язки, внаслідок недбалого ставлення до них, допустив тяжку крововтрату у потерпілої з розвитком гіповолемічного шоку внаслідок внутрішньої кровотечі з судин в місцях розривів піхви та нижнього сегменту матки, які виникли у пологах, що в подальшому спричинило тяжкі наслідки у вигляді її смерті. 
У той же час, усупереч положенням ч. 1 ст. 140 КК та ст. 374 КПК місцевий суд не зазначив у вироку, які саме пункти відповідних постанов, наказів та інструкції, якими мав керуватися лікар ОСОБА_8 в роботі, не були ним виконані, або виконані неналежно, що стало наслідком крововтрати у потерпілої та настанням її смерті в подальшому. 
З установлених судом першої інстанції обставин вбачається, що потерпіла народила в пологовому відділенні Хустської районної лікарні 28 червня 2017 року о 16:05. 
О 16:50 вона поскаржилася на загальну слабкість, задуху та потемніння в очах. Засудженим при повторному огляді родових шляхів не виявлено ушкоджень та призначено введення відповідних препаратів. Після того, як о 16:57 стан потерпілої різко погіршився і вона втратила свідомість, остання була негайно транспортована у відділення реанімації та інтенсивної терапії, де їй надавалась інтенсивна медична допомога. О 17:30 потерпілу було скеровано в операційну, де їй було проведено УЗД органів черевної порожнини, яким не виявлено вільної рідини, повторно проведено огляд родових шляхів, під час якого розриву шийки матки та піхви не виявлено. 
Після проведення конселярного огляду у відділенні інтенсивної терапії в складі в.о. заступника головного лікаря ХРЛ, лікаря з питань охорони материнства та дитинства ОСОБА_14 , завідуючого пологовим відділенням ОСОБА_15 , лікаря-ординатора пологового відділення ОСОБА_16 , старшого чергового ОСОБА_17 , чергового акушера-гінеколога ОСОБА_8 , чергового реаніматолога ОСОБА_18 та чергового анестезіолога ОСОБА_19 було прийнято рішення про проведення операції. Після проведення оперативного втручання ОСОБА_9 знову була доставлена у відділення інтенсивної терапії, де о 22:25 констатовано її клінічну смерть, а о 22:55 констатовано смерть.
Суд не зазначив у вироку, у який період, на підставі яких даних та як повинен був діяти засуджений, чи відповідали його дії у такому випадку вимогам вказаних нормативних актів, чи мав він можливість вчасно виявити кровотечу у ОСОБА_9 та у який саме спосіб, а також чи знаходиться його поведінка у цій ситуації у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілої, яка померла після проведення оперативного втручання о 22:55, з огляду на те, що о 17:00 її було доставлено у відділення реанімації та інтенсивної терапії де їй надавалась необхідна медична допомога у тому числі іншими працівниками лікарні, а проведеними оглядами і дослідженнями не було виявлено розриву матки. 
Отже, судом першої інстанції належним чином не з`ясовано та не викладено у вироку обставини, встановлення яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, чим порушено вимоги статей 370 та 374 КПК України.
Окрім того, рішення місцевого суду про солідарне стягнення з ОСОБА_8 та Хустської районної лікарні заподіяної моральної та матеріальної шкоди не узгоджується з вимогою закону, оскільки прямо суперечить змісту статей 541 та 1172 Цивільного кодексу України.
При перевірці вироку за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача – Хустської районної лікарні суд апеляційної інстанції вказані порушення не виявив та їх не усунув, а тому ухвалене ним судове рішення не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення є істотними, оскільки вони перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у справі, що є підставою для їх скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.
Оскільки усунення вказаних порушень потребує повторного дослідження та аналізу зібраних доказів у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу сторони захисту задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, усунути допущені порушення та прийняти законне й обґрунтоване судове рішення. 
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
касаційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 червня 2020 рокустосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3