ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/432/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/1058/20 Категорія: 304090000 	Симоненко О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 березня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву №б/н від 10 вересня 2016 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbanrk.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку.
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 10 000 грн.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. 
Послався на те, що власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненння Овердрафту, який відповідно до п.1.1.1.69. договору – короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Пунктом 1.1.3.2.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.
Вказує, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала внаслідок чого, станом на 20 травня 2020 року у останнього виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача становить 19 588, 10 грн., яка складається з наступного: 13 397, 48 грн. – заборгованість за тілом кредита, в тому числі 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 13 397,48 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 6 190,62 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст 625; 0,00 грн. – заборгованість по пені; 0,00 грн. – нараховано комісії . 
На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк».
З таких підстав банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за ркедитним договором про надання банківських послуг № б/н від 10 вересня 2016 року у розмірі 19 588,10 грн. та судові витрати у розмірі 2 102 грн.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської обалсті від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено умов, на яких надавався кредит. Зокрема, надані банком Витяг з Тарифів та Умов достовірно не підтверджують обставини про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами.
Крім того, за наявними у справі розрахунками вбачається, що позичальник використовувала кредитні кошти у межах ліміту та погашала наявну у неї заборгованість, тому відсутня заборгованість за тілом кредиту і вимоги банку в цій частині є необгрунтованими.
Не погодившись з вказаним рішенням суду банк звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційні вимоги мотивував тим, що оскаржуване рішення суду, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права, 
 Вважає, що суд безпідставно не врахував, що відповідно до підписаної анкети-заяви  відповідач згідна, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківськимх послуг; відповідач підтвердила, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті; відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому перевипускалась і було встановлено кредитний ліміт в розмірі 10 000 грн.;відповідач після отримання картки користувалася нею про що свідчить виписка по руху коштів.
Крім того, відповідачем не заявлялись вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним.
Також, судом не враховано ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої надання безпроцентних кредитів забороняється за винятком, передбачених законом винятків.  Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. При цьому апелянт зазначив, що відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Апелянт наголосив, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Вважає, що висновок суду про відсутність боргу відповідача перед банком є передчасним, оскільки відповідач не надав належних доказів, що у випадку нарахування відсотків на рівні облікової ставки НБУ заборгованість нею погашена в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку  про залишення без задоволення  апеляційної скарги по наступних підставах.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 10 вересня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1  було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку».
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг.
До анкети - заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, довідку про видані картки та копії паспорту відповідача.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 20 травня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 19 588,10 грн., яка складається з наступного: 13 397, 48 грн. – заборгованість за тілом кредита, в тому числі 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 13 397,48 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 6 190,62 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст 625; 0,00 грн. – заборгованість по пені; 0,00 грн. – нараховано комісії .
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
Відповідно до частин першої, другої статті 207  ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно із частиною другої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника від 10 вересня 2016 року процентна ставка не визначена. Також у анкеті –заяві відсутня будь-яка інформація про бажаний кредит, лише містяться анкенті дані.
Колегія суддів також звертає увагу, що укладений між сторонами кредитний договір від 10 вересня 2016 року у вигляді анкети-заяви, не містить строку повернення кредиту (користування ним). 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредита та заборгованість за простроченими відсотками.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 вересня 2016 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору .
Проте наявні у матеріалах справи Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивач не довів, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили Умови та Правила, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Крім того, анкета-заява позичальника від 10 вересня 2016 року також не містить ні визначеного розміру процентної ставки, отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.
Суд першої інстанції вірно врахував, що Умови та Правила не містять підпису ОСОБА_1  , а отже, позивач не довів, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. 
Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 190,62 грн. є обґрунтованими та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.
Щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, то суд виходив із наступного.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення вірно врахував, що відповідно до наданої позивачем довідки про видані відповідачу кредитні картки, кредитні картки перевипускалися, так за № НОМЕР_1 кредитна картака була видана 10 вересня 2016 року, кредитна картка № НОМЕР_2 була видана 22 листопада 2016 року, кредитна картка № НОМЕР_3 була видана 15 грудня 2017 року з терміном дії до травня 2021 року. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , зміна кредитного ліміту та встановлення його у розмірі 500 грн. мала місце 10 вересня 2016 року, також зміна кредитного ліміту мала місце 14 вересня 2016 року у розмірі 900 грн, також – 13 березня 2017 року , в розмірі 400 грн. мала місце зміна кредитного ліміту 29 жовтня 2016 року та 15 грудня 2017 року, в сумі 410 грн. мала місце зміна кредитного ліміту 15 грудня 2017 року і остаточна зміна кредитного ліміту мала місце 30 січня 2018 року у сумі 10 000 грн. 
Аналізуючи вказані довідки та виписки по картковому рахунку, можна дійти висновку, що саме позивачем вчинялися дії по зміні кредитного ліміту, а також інші службові операції, які мають односторонній характер (нарахування відсотків, списання відсотків автоматичне погашення простроченої заборгованості, збільшення, зменшення кредитного ліміту), разом з тим відповідач після зміни кредитного ліміту 01 березня 2018 року здійснила останнє зняття готівки в банкоматі в сумі 530 грн., а після 01 березня 2018 року жодних операцій не здійснювала, здійснення зняття кредитних коштів було здійснено в межах встановленого кредитного ліміту.
Крім того, відповідачем було здійснено погашення кредиту в сумі 11 017,86 грн, що перевищує суму використаних коштів і підтверджується наданою позивачем випискою про рух коштів.
Враховуючи, що відподіач здійснила погашення заборгованості за кредитним договором, тому у неї відсутня заборгованість за тілом кредиту, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у відповідача відсутня заборгованість за простроченим тілом кредиту.
Апеляційні вимоги позивача, щодо стягнення процентів на підставі ст.1048 ЦК України (на рівні встановленої облікової ставки Національного банку України) суперечать положенням ч.1 ст.13 ЦПК України, оскільки таких вимог у суді першої інстанції позивачем заявлено не було.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції права позивача на отримання процентів за користування кредитними коштами, оскільки позивачем не доведено розмір та порядок сплати процентів, встановлений договором.
Таким чином, викладені у рішенні суду висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права
Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове заочне рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,- 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді        :