Постанова
Іменем України                             
 
20 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/31911/16-ц
провадження № 61-14085св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 

учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 рокуу складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»; банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором у розмірі 
41 385,00 доларів США, що еквівалентно 1 030 178,51 грн.
 
Свої позовні вимоги банк мотивував тим, що 21 травня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір кредиту № 10-29/7001 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 21 375,00 доларів США зі сплатою 8,88 % річних строком до 20 травня 
2015 року.
 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором кредиту виникла заборгованість, розмір якої станом на 22 червня 2016 року становить 
41 385,00 доларів США, що еквівалентно 1 030 178,51 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 18 361,92 доларів США, що еквівалентно 457 075,16 грн, заборгованість за відсотками - 11 013,80 доларів США, що еквівалентно 
274 161,66 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 8 720,89 доларів США, що еквівалентно 217 085,26 грн, та пеня за несвоєчасну сплату відсотків -
3 288,39 доларів США, що еквівалентно 81 856,44 грн.
 
Ураховуючи, що відповідач добровільно не повернув заборгованість у вищевказаному розмірі, банк просив позов задовольнити.
 
Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж за договором кредиту був здійснений у жовтні 2009 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 21 травня 2008 року у розмірі 37 457,29 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 932 409,34 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 18 361,92 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11 013,80 доларів США, пені за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 5 868,67 доларів США, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 2 212,90 доларів США. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статей 526, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, а тому, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника, погодившись із розрахунком банку. Суд відхилив доводи заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, пославшись на те, що оскільки умовами договору кредиту встановлений строк виконання зобов`язання до 20 травня 2015 року, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредиту, а тому перебіг позовної давності обчислюється з моменту порушення строку його погашення. При цьому, пеня судом стягнута у межах заборгованості, нарахованої за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 21 травня 2008 року в загальному розмірі 9 881,16 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 627,00 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 254,16 доларів США, пені за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 146 085,87 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 55 084,61 грн. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умовами кредитного договору, укладеного сторонами, установлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, у зв`язку з чим початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Установивши, що оплату чергових платежів боржник припинив
10 листопада 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся - 03 вересня 
2016 року, суд стягнув з позичальника заборгованість за кредитом, яка була нарахована за період із 11 серпня 2013 року до 20 травня 2015 року, та заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка була нарахована за період з 11 серпня 2013 року до 21 червня 2016 року. Розмір пені судом першої інстанції визначено правильно, однак помилково стягнуто цю заборгованість в іноземній валюті.
 
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції зазначив, що стягуючи відсотки за користування кредитом та пеню у межах позовної давності, апеляційний суд не врахував, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки після закінчення строку його дії, тобто після 
20 травня 2015 року.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк». Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 21 травня 2008 року № 10-29/7001 у розмірі 
9 358,66 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 
232 961,38 грн, що складається з: тіла кредиту - 5 440,34 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 140 864,54 грн, та відсотків - 3 918,32 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 97 549,61 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, наявності кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку. При здійсненні розрахунку апеляційний суд урахував, що строк дії договору закінчився 20 травня 2015 року, а позов подано 07 вересня 2016 року, тому зробив висновок про стягнення боргу за тілом кредиту у розмірі 5 440,34 доларів США та відсотками у розмірі 3 918,32 доларів США у межах позовної давності. 
 
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду у частині стягнення відсотків у розмірі - 3 918,32 доларів США, що станом на 22 червня 
2016 року еквівалентно 97 549,61 грн, та відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.
 
У своїй касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у ПАТ «Укрсоцбанк» відсутні правові підстави нараховувати йому передбачені договором кредиту від 21 травня 2008 року відсотки після закінчення строку його дії, тобто після 20 травня 2015 року.
 
Оскільки постанова апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку лише у частині стягнення процентів, касаційний перегляд оскаржуваного судового рішення здійснюється в цих межах.
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив від ПАТ «Укрсоцбанк», у якому його представник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
 
Рух справи в суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі; витребувано матеріали справи із суду першої інстанції; зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 
15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Суди встановили, що 21 травня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10-29/7001 на купівлю автотранспортного засобу марки Ford, модель Fision, 2008 року випуску.
 
Відповідно до умов кредитного договору ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) надало ОСОБА_1 у користування грошові кошти у сумі 21 375,00 доларів США, зі сплатою 8,88 відсотків річних, з порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, як зазначено у підпункті 1.1.1 пункту 1.1. статті 1 Договору, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 20 травня 2015 року (пункт 1.1 договору).
 
Згідно з додатком № 1 до кредитного договору встановлений детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту погашення основної суми кредиту є незмінною 254,45 доларів США на місяць, сума відсотків за користування кредитом змінюється та зменшується з кожним платежем.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку останній платіж відповідачем був здійснений 27 жовтня 2009 року.
 
Із позовом банк звернувся до суду 07 вересня 2016 року.
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 
№ 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, та зробила свій висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 
22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 
29 січня 2013 року).
 
У пунктах 92, 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 
2018 року у справі № 444/9519/12-ц зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив:
за умовами кредитного договору кінцевим терміном повернення основної заборгованості встановлено 20 травня 2015 року, тому у банку відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії;
останній платіж було здійснено 27 жовтня 2009 року, умовами договору встановлено, що внесення чергового платежу здійснюється до 10 числа кожного місяця, тому перебіг позовної давності розпочався з 11 листопада 2009 року;
із позовом банк звернувся 07 вересня 2016 року.
 
Таким чином, відсотки за кредитом підлягають стягненню із урахуванням кінцевого терміну повернення основної заборгованості 20 травня 2015 року та в межах позовної давності, тобто за період з 07 вересня 2013 року до 20 травня 
2015 року.
 
Згідно з розрахунком заборгованості розмір несплачених позичальником відсотків за період із 07 вересня 2013 року до 20 травня 2015 року становить 
2 925,26 доларів США (строкова заборгованість за відсотками - 473,87 доларів США та прострочена заборгованість за відсотками - 2 451,39 доларів США) (а. с. 15, 16) і саме ця сума підлягала стягненню з відповідача.
 
Суд апеляційної інстанції, включивши у суму стягнення проценти, нараховані позивачем за період із 20 травня 2015 року до 22 червня 2016 року (після закінчення строку кредитування), дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків у сумі 3 918,32 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 97 549,61 грн, замість належних до стягнення 2 925,26 доларів США, що станом на 22 червня 2016 року еквівалентно 72 809,72 грн.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих відсотків з3 918,32 доларів США до 2 925,26 доларів США доларів США.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У зв`язку зі зменшенням суми стягнутої заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, розмір судового збору за подання позовної заяви, який стягнутий судом апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», підлягає зменшенню з 3 294,64 грн до 3 205,11 грн.
 
Крім того, з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 525,62 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, та 
741,69 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400 та 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року змінити, абзац четвертий резолютивної частини постанови викласти у такій редакції:
 
«Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Ковпака, 29) заборгованість за кредитним договором №10-29/7001 від 21 травня 2008 року в розмірі 8 365 (вісім тисяч триста шістдесят п`ять) доларів США 60 центів, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 
22 червня 2016 року складає 213 674 (двісті тринадцять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн 26 коп., що складається з: тіла кредиту - 5 440 (п`ять тисяч чотириста сорок) доларів США 34 центи, що в еквіваленті за курсу НБУ станом на 22 червня 2016 року складає 140 864 (сто сорок тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн. 54 коп., та проценти - 2 925 (дві тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) доларів США 26 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 22 червня 2016 року складає 72 809 (сімдесят дві тисячі вісімсот дев`ять) грн. 72 коп.».
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у частині стягнення судового збору за подання позовної заяви змінити, зменшивши суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», з 3 294,64 грн до 3 205,11 грн.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 3 525,62 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, та 741,69 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 
2019 року у незміненій частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                         В. І. Крат

Судді                                                                                      Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук