Дата документу 22.02.2021 Справа № 326/448/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 326/448/19                            Головуючий у 1-й інстанції: Каряка Д.О.
 
провадження № 22-ц/807/285/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:

 Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 03.03.2010 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач допустила порушення в частині виконання умов договору, не надавши своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами. В зв`язку з цим виникла заборгованість в сумі 124 299,56 грн., яка до теперішнього часу не сплачена.
Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.03.2010 у розмірі 124 299,56 грн., та суму судових витрат в розмірі 1921 грн.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 124 299 грн. 56 коп. та судові витрати в розмірі 1921 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 направила до суду поштою апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі .

В обґрунтування скарги вказує, що судом не взято до уваги її заперечення проти того, що її було ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Правилами користування кредитною карткою, а тому суд безпідставно визнав їх складовими договору. Вважає, суд неправильно обрахував строк позовної давності, тому дійшов помилкового висновку про те, що банком його не пропущено. Стягуючи відсотки, суд не перевірив того, що банком самостійно вони підвищувались без її згоди. 

У відзиві на апеляційну скаргу банк зазначає, що судом правильно обраховано строк позовної давності, який визнано не пропущеним. Крім Умов та правил надання банківських послуг відповідач підписала також Умови кредитування, тому банк правомірно нараховував відсотки за кредит. Просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення залишити без змін. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими обставинами.

Судом встановлено, що 03.03.2010 між Приватбанком та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 9).

Суд визнав, що зазначені у вказаній заяві документи є складовими договору, укладеного між сторонами у справі. Тому вважав, що банк належним чином розрахував заборгованість позичальника перед банком та стягнув її у заявленому розмірі у сумі 124 299,56 грн., в тому числі: 5 389,71 грн. – тіло кредиту, 118 909,85 грн. – відсотки за користування кредитом. При цьому, вирішуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд визнав його не пропущеним щодо всієї заборгованості.

За матеріалами справи колегією встановлено, що у заяві від 03.03.2010р. ОСОБА_1 зазначила, що бажає отримати кредитну картку «Універсальна», та відповідно до цієї заяви вона отримала картку № НОМЕР_1 , яка була в подальшому перевипущена декілька разів. Та остання отримана картка має строк дії до 08.2016р., тобто останнім днем користування картою є 31.08.2016р. ( а.с. 122).

З цим позовом до суду банк звернувся 25.03.2019р., тобто з урахуванням строку дії картки строк позовної давності пропущено не було. Тому цей довід апеляційної скарги колегія визнає неспроможним.
Відносно того, на яких умовах був укладений договір між сторонами, колегія встановила таке. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідач заперечує надання їй під час підписання заяви від 03.03.2010р. таких документів як «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», а тому їх не можна визнати складовими кредитного договору.
Зважаючи на вказані норми та вказані заперечення відповідача, слід ретельно встановити, які істотні умови кредитного договору узгоджені між сторонами у підписаних ними документах, оскільки не підписані позичальником «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» в силу положень ст. 1055 ЦКУ є нікчемними і не створюють правових наслідків, обумовлених ними. 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Та судом при розгляді цієї справи вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду не була врахована у вищенаведеній частині.

Суд першої інстанції не врахував, що, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідач заперечує своє ознайомлення з цими документами, а банк не довів допустимими доказами зворотнього, тому апеляційним судом вказані «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку»  не беруться до уваги як складові договору.  

Натомість, суд не проаналізував наявну в матеріалах справи довідку про умови креди-
тування, яка була підписана відповідачем у день підписання заяви від 03.03.2010р. ( а.с. 10), та саме вона і є складовою кредитного договору, у якій визначені його істотні умови. 

На підставі вказаної заяви відповідачу був встановлений кредитний ліміт, яким вона скористалась, чого не заперечувала в ході розгляду справи, вказуючи, що згідно із вказаною анкетою-заявою отримала картку, за допомогою якої користувалась кредитними коштами.

Позивачем надано до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором станом 
на 21.01.2019р. (а.с. 5-8), з якого вбачається, що відповідач має заборгованість за договором в загальній сумі 178 535,49 грн., яка складається з наступного: 5389,71 грн. - заборгованість за кредитом; 168 655,24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4490 грн. – заборгованість за пенею та комісією. 

Але банк просив до стягнення лише тіло кредиту в сумі 5 389,71 грн. та відсотки на суму 118 909,85 грн., вказуючи на своє право вимагати будь-яку частину заборгованості.

Суд стягнув цю суму, вважаючи її обгрунтованою, але не здійснюючи її перевірку взагалі. 
Перевіряючи доводи скарги з приводу неправомірного збільшення банком відсотків 
за користування кредитними коштами, колегія встановила.

Насамперед, колегія вказує, що нарахування відсотків на тіло кредиту за ставкою, визначеною договором, можливо лише протягом строку кредитування, яке припиняється зі спливом строку дії картки. Так, оскільки остання перевипущена відповідачці картка має строк дії до 31.08.2016р., то саме до цієї дати буде правомірним нараховувати проценти за користування кредитом.
Згідно з довідкою про умови кредитування відповідачу мали нараховуватись відсотки за базовою ставкою 3 % на місяць (тобто 36 % річних), які нараховуються на залишок заборгованості із розрахунку 360 днів на рік. При цьому, визначення іншої ставки для простроченої заборгованості передбачено не було, а також не було передбачено її зміни протягом дії договірних відносин між сторонами.

З розрахунку вбачається, що поточні відсотки нараховувались відповідачу за такими ставками: у періоді з 03.03.2010р. по 01.01.2013р. – 36 % річних; з 01.01.2013р. по 31.08.2014р. – 30 % річних; з 01.09.2014р. по 31.03.2015р. – 34,8 % річних, з 01.04.2015р. по 30.06.2017р. – 43,20 % річних.

Оскільки збільшення відсотків у заяві від 03.03.2010р. та довідці про умови кредитування не було узгодженою умовою, то збільшення їх до 43,2 % річних у періоді з 01.04.2015р. по 31.08.2016р. в односторонньому порядку банком є неправомірним, тому у цьому періоді відсотки слід перерахувати за ставкою 36 % річних. Відсотки ж, нараховані за ставкою, нижчою від ставки 36 % річних, перерахуванню не підлягають, оскільки не порушують прав позичальника, а банк саме на такій ставці наполягав як позивач. 
Зібраними у справі доказами підтверджується правильність розрахунку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 389,71 грн. 

Перевіривши розрахунок, колегія встановила, що банком нараховані на поточну заборгованість відсотки до 31.03.2015р. розраховувались за обґрунтованою ставкою процентів, а заборгованість на цю дату по цим відсоткам становить 6161,81 грн. ( а.с.7). Але в цей же час з 03.03.2010р. по 31.08.2016р. неправомірно додатково нараховувались відсотки на прострочену заборгованість, що не передбачено умовами кредитування, та сума нарахованих в такий спосіб відсотків становить 8 993,70 грн., які не підлягають стягненню з відповідача.
В подальшому банк неправомірно змінив розмір відсотків без укладення додаткової угоди з відповідачем, а тому відсотки за наступний період з 01.04.2015р. по 31.08.2016р. слід розрахувати за узгодженою ставкою 3 % на місяць ( 36 % річних). 

Заборгованість за тілом кредиту на цю дату 01.04.2015р. і увесь період до 31.08.2016р. не змінювалась та становила 5389,71 грн., а кількість днів у цьому періоді становить 519 днів, тому заборгованість по відсоткам з цей період становить: 5389,71 х 36 : 100 : 360 х 519 = 2 797,59 грн., до якої слід додати заборгованість, яка уторилась станом на 31.03.2015р. в сумі 6161,81 грн., тому загальний розмір заборгованості по відсоткам буде складати: 6161,81 + 2 797,59 = 8 989,40 грн. з урахуванням всіх здійснених на погашення відсотків платежів та списань. 
Зважаючи на вище встановлені обставини, колегія визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості, яку слід зменшити за рахунок зменшення заборгованості по відсоткам до розміру 14 379,11 грн. 

Також колегією скасовується рішення суду в частині стягнення судового збору з відповідача на користь банку, оскільки як встановлено за матеріалами справи, відповідач є інвалідом першої групи з дитинства ( т. 2 а.с. 5).

Перерахувавши судовий збір пропорційно до задоволених на стадії апеляційного провадження вимог, колегія визначає суму судового збору до компенсації банку у розмірі: 1921 х 14 379,11 : 124 299,56 = 222,22 грн., за рахунок держави в порядку, передбаченому КМУ. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково. 

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 13 травня 2020 року у цій справі скасувати в частині судового збору та змінити в частині розміру стягнутої судом заборгованості, зменшивши суму стягнення до 14 379 (чотирнадцяти тисяч триста семидесяти дев`яти) гривень 11 копійок. 

Судовий збір в сумі 222 (двісті двадцять дві) гривні 22 копійки компенсувати АТ КБ «Приватбанк» за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 22 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                         Маловічко С.В.

Судді:                                                                                          Гончар М.С.

                        Подліянова Г.С.