ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2021 р.                                         Справа№ 910/4535/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ»
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020
у справі №  910/4535/20 (суддя Балац С.В.)
за позовом  Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №  3 в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ»
про розірвання договору та повернення земельної ділянки

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №  3 (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - КМР, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» (далі - ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ», відповідач) про розірвання договору та повернення земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані істотним порушенням відповідачем умов договору оренди земельної ділянки №  62-6-00223 від 26.04.2005 в редакції угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 27.04.2016, що проявилось у систематичній несплаті орендної плати (більше 6 місяців), у зв`язку з чим за відповідачем обліковується податковий борг у розмірі 293  554,81 грн та у порушенні строків забудови земельної ділянки у термін, передбачений договором. 
Обґрунтовуючи підстави звернення з даним позовом, прокурор вказує на бездіяльність Київської міської ради, якою не вжито заходів цивільно-правового реагування щодо повернення землі територіальній громаді, у зв`язку з чим, у відповідності до ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявні підстави для вжиття Київською місцевою прокуратурою №  3 заходів представницького характеру шляхом пред`явлення даного позову з метою захисту інтересів держави. 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 позов задоволено повністю. Ухвалено розірвати договір оренди земельної ділянки (вул. Електротехнічна, 5 у Деснянському районі м. Києва, 0,9849 га., кадастровий номер: 8000000000:62:020:0030) від 21.04.2005, укладений між Київською міською радою та ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З., зареєстрований в реєстрі за №  308, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26.04.2005 за №  62-6-00223 у редакції угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 27.04.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., зареєстрованої в реєстрі за №  116. Зобов`язано ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» повернути Київській міській раді земельну ділянку (вул. Електротехнічна, 5 у Деснянському районі м. Києва, 0,9849, кадастровий номер: 8000000000:62:020:0030) у стані, придатному для її подальшого використання. Стягнуто з ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 4 204,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з наявності у відповідача податкового боргу з орендної плати за землю за договором у розмірі 293 554,81 грн, що підтверджується листом ГУ ДПС у м. Києві від 26.11.2019 №  9244/9/26-15-17-0-09 та свідчить про допущене відповідачем істотне порушення умов Договору в частині здійснення своєчасної сплати орендної плати, що є підставою для його розірвання; водночас, відповідач не отримав у Департаменті з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва дозвільних документів, що надають особі право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Електротехнічна, 5; незабудова відповідачем земельної ділянки, на підставі пункту 11.4 Договору, є окремою підставою для його розірвання; враховуючи, що спірний договір підлягає розірванню у судовому порядку, керуючись ст. 34 Закону України «Про оренду землі» та п. 7.1 договору, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовна вимога про повернення позивачеві земельної ділянки за договором підлягає задоволенню.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, зокрема, помилковість висновку про те, що відповідачем було допущено істотні порушення умов договору оренди, ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов залишити без розгляду.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на тому, що позовна заява у даній справі підлягала залишенню без розгляду на підставі п.2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), як така, що подана прокурором без дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»; прокурором при зверненні до суду не було доведено правових підстав для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради, зокрема, не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач у даному випадку не міг чи не бажав здійснювати захист інтересів держави самостійно; місцевим господарським судом, в порушення приписів ст. ст. 202, 216 ГПК України, було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.02.2021, прокурору та позивачеві встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
02.02.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю прибуття керівника відповідача в судове засідання 03.02.2021 у зв`язку з сімейними обставинами, та відсутністю у відповідача інших уповноважених представників для представництва товариства в суді. 
Прокуратура, скористалася наданим статтею 263 ГПК України правом та 03.02.2021 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Господарського суду м. Києві від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване відповідачем рішення у справі № 910/4535/20 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх обставин справи, а тому доводи апелянта вважає безпідставними та необґрунтованими.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 клопотання представника відповідача Сенчика А.О. задоволено, розгляд апеляційної скарги ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 відкладено на 17.02.2021.
16.02.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника відповідача Сенчика А.О., директора ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» про відкладення розгляду апеляційної скарги з посиланням на ті ж обставини неможливості прибуття в судове засідання через сімейні обставини, а також докази направлення відповідачем засобами електронного зв`язку на адресу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві заяви (клопотання) в порядку Закону України «Про звернення громадян».   
У судове засідання 17.02.2021 відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, заслухавши думку представника позивача та прокурора, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без його участі.
У судовому засіданні прокурор та представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просили залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
17.02.2021 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на неї, вислухавши пояснення прокурора та представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, між Київською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ», як орендарем, 21.04.2005 було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26.04.2005 за №  62-6-00223 у книзі записів державної реєстрації договорів) (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач, на підставі рішення Київської міської ради від 21.10.2004 за №  605/2015, за Актом приймання-передачі передає, а відповідач приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим Договором (п. 1.1 Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору об`єктом оренди відповідно до договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - вул. Електротехнічна, 5 у Деснянському районі м. Києва; розмір - 0,9849 га; цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування виробничої бази; кадастровий номер - 8000000000:62:020:0030.
Договір укладено на 10 років. (п. 3.1. Договору).
Визначена цим Договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який відповідач вносить позивачеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 відсотка від її нормативної оцінки. (п. п. 4.1., 4.2. Договору).
Орендна плата вноситься відповідачем за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно рівними частинами протягом тридцяти календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця на рахунок №33218812500004, КЕКД 13050200 у УДК у м. Києві, МФО 820019. Отримувач: ФУ у Деснянському районі м. Києва, ідентифікаційний код 26077891. (п. 4.5. Договору).
Цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43. Договору).
Пунктом 5.1. Договору передбачено, що на земельній ділянці не дозволяється діяльність, не пов`язана з цільовим призначенням земельної ділянки. Зміна цільового призначення земельної ділянки можлива лише в разі прийняття Київською міською радою рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки та внесення відповідних змін до Договору. Роботи по розробці проекту відведення сплачує відповідач.
Положеннями пункту 8.4 Договору, зокрема, визначено, що відповідач зобов`язаний завершити забудову земельної ділянки в строки встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації Договору.
Умовами пункту 11.4 Договору, зокрема, передбачено, що Договір може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою позивача у випадку систематичної несплати відповідачем орендної плати (протягом трьох місяців поспіль), порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених п. 8.4 Договору.
Угодою про поновлення договору оренди земельної ділянки від 27.04.2016 термін дії Договору продовжено на 10 років.
Як вбачається з листа ГУ ДПС у м. Києві від 26.11.2019 №  9244/9/26-15-17-0-09, податковий борг відповідача з орендної плати за землю становить 293 554,81 грн.
Департаментом земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснено обстеження земельної ділянки за договором, за результатами якого складено акт від 13.11.2019 №  19-0779-03, в якому, зокрема, зафіксовано, що земельна ділянка огороджена, земельна ділянка захаращена побутовим сміттям, на ділянці ростуть зелені насадження (дерева, кущі), земельна ділянка вільна від капітальних споруд.
Крім того, як вбачається з листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 22.03.2019 № 073-2742, станом на час надання відповіді, останнім не видавалось, не реєструвалось документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Електротехнічна, 5.
Посилаючись на вказані обставини, а також з огляду на нездійснення захисту інтересів держави Київською міською радою, як уповноваженим органом у спірних правовідносинах, прокурор звернувся з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), а тому, права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та параграфу 5 ГК України.
У відповідності до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
Аналогічні положення містить частина 1 статті 283 ГК України.
Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України).
Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Згідно з частинами 2, 3 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, податковий борг відповідача з орендної плати за землю станом на 12.02.2020 становить 293 554,81 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією листа ГУ ДПС у м. Києві від 26.11.2019 № 9244/9/26-15-17-0-09 та додатком до нього - детальним розрахунком податкового боргу по ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ».
Колегія суддів зазначає, що укладення договору оренди землі було спрямоване перш за все на отримання орендарем права користування земельною ділянкою, а орендодавцем - коштів від сплати орендної плати за землю до місцевого бюджету. 
Таким чином, неналежне виконання ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» умов Договору оренди землі щодо своєчасної та у повному обсязі сплати орендної плати свідчить про наявність в діях останнього істотного порушення умов договору, внаслідок якого орендодавець у значній мірі позбавлений результату, для досягнення якого договір було укладено.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем було допущено істотне порушення умов Договору в частині здійснення своєчасної сплати орендної плати, що на підставі пункту 11.4 Договору є підставою для розірвання такого Договору.
Матеріалами справи підтверджується, що Департаментом земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснювалось обстеження земельної ділянки за Договором та складено акт від 13.11.2019 № 19-0779-03, в якому, зокрема, встановлено, що земельна ділянка огороджена; земельна ділянка захаращена побутовим сміттям; на ділянці ростуть зелені насадження (дерева, кущі); земельна ділянка вільна від капітальних споруд.
Крім того, як вбачається з листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 22.03.2019 № 073-2742, станом на час надання відповіді, вказаним органом не видавав та не реєструвалось документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Електротехнічна, 5.
На підставі наведеного, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідачем також допущено істотне порушення умов Договору в частині своєчасного здійснення забудови земельної ділянки, що на підставі пункту 11.4 Договору є окремою підставою для його розірвання.
Апелянт стверджує, що копія листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради від 04.04.2019 вих №055-3978 та копія листа ГУ ДПС у м. Києві від 19.02.2020 вих №2/9/26-15-10-02-09 є недопустимими доказами, оскільки отримані прокурором в рамках кримінальних проваджень. При цьому, прокурором до позовної заяви не додано документів, що підтверджують наявність згоди органу досудового розслідування чи процесуального керівника у відповідному кримінальному провадженні на розголошення таких відомостей, як і не додано доказів того, що прокурор, яким підписано позовну заяву, входить до групи прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво у визначених кримінальних провадженнях.
З даними доводами судова колегія не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 зазначеного Кодексу).
Належність доказів по суті це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом не доведено належними доказами факту отримання прокуратурою зазначених доказів з порушенням вимог закону, а тому вважає такі доводи безпідставними.
До того ж, нормами діючого господарсько-процесуального законодавства на прокурора не покладено обов`язку у разі подання та підписання ним позовної заяви до відповідача, відносно якого здійснюється досудове розслідування, надавати докази входження останнього до групи прокурорів, якими здійснюється процесуальне керівництво у визначеному кримінальному провадженні.
Відповідач в апеляційній          скарзі також наголошував на тому, що місцевим господарським судом фактично не досліджувалось питання стосовно того, чи дійсно вся сума, яка зазначена в листі ГУ ДПС у м. Києві від 26.11.2019 №9244/26-15-17-0-09 стосується спірного договору оренди. 
Відповідно до п.63.6 статті 63 Податкового кодексу, облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами. Ведення обліку платежів по платі за землю в розрізі договорів оренди землі (кадастрових номерів чи адрес земельних ділянок) чинними нормативними документами не передбачено.
Як вбачається з додатку до листа, а саме, з детального розрахунку, що такий виконаний за період з 30.01.2018 по 30.03.2019 із зазначенням того, що заборгованість відповідача становить 293  554,81 грн.
Судом апеляційної інстанції враховується та обставина, що ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» не подало жодного доказу перебування у користуванні останнього на праві оренди інших земельних ділянок, що могло б свідчити, що зазначена заборгованість по оплаті за землю рахується за кількома договорами, а не виключно за договором оренди земельної ділянки від 21.04.2005.
Варто наголосити на тому, що ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» не подано доказів належного виконання ним своїх зобов`язань за договором, а саме доказів на підтвердження проведення оплати за землю у встановлені договором строки та розмірі.
Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що предметом розгляду у даній справі є дострокове розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки, а не стягнення заборгованості, а тому в межах даного спору підлягає встановленню факт систематичного порушення умов договору щодо сплати орендної плати, а не розмір заборгованості.
Так, з листа ГУ ДПС у м. Києві від 26.11.2019 №9244/26-15-17-0-09 вбачається факт систематичної несплати відповідачем плати за землю у період з 30.01.2018 по 30.03.2019, доказів протилежного апелянтом не надано ні в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції.
Приписами статті 34 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Пунктом 7.1 Договору передбачено, що після припинення дії договору відповідач повертає позивачу земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.
Приймаючи до уваги викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо того, що позовна вимога про повернення позивачу земельної ділянки за договором підлягає задоволенню.
Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у безпідставній відмові у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на наступне.
Так, розгляд справи №  910/4535/20 у суді першої інстанції тривав з 06.05.2020 (відповідно до ухвали про відкриття провадження) до 02.11.2020 (дата ухвалення рішення суду першої інстанції), тобто понад 6 місяців, що є, на переконання судової колегії,  достатнім часом для подання відповідачем до суду відзиву на позов, письмових пояснень, документів та доказів, що стосуються предмету спору з метою захисту своїх прав та законних інтересів.
Судом апеляційної інстанції звертається увага на те, що вжиття заходів для прискорення процедури судового розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й для усіх осіб, які беруть участь у справі. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Колегія суддів враховує, що стороною у справі є саме ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ», а не її представник, відтак неможливість явки в судове засідання певного представника, не обмежувало відповідача у праві направити у судове засідання іншого представника. 
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Так, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Суд також враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з метою недопущення безпідставного затягування розгляду спору та ухвалив рішення за наявними у справі доказами. 
Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що позовна заява у даній справі підлягала поверненню без розгляду, як така, що подана прокурором без дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ч.ч. 3, 5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, згідно з п. 2 ч. 1 статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;.
Згідно з п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Суд апеляційної інстанції зважає на те, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).
Положення п.3 ч.1 статті 131-1Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч.3 ст.23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
При цьому, з огляду на приписи частини 4 статті 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, в якій зазначено, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради прокурором зазначено, що вказаним органом, який має необхідні повноваження у спірних правовідносинах, самостійно тривалий час не вчиняє дії, спрямовані на захист інтересів держави, що були порушені відповідачем внаслідок істотного порушення умов договору оренди землі.
Оцінивши доводи прокурора щодо обґрунтування підстав для представництва інтересів держави у даній справі на предмет відповідності їх вимогам норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на    захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про охорону земель» землі в межах території України є об`єктом особливої охорони держави.
Відповідно до статей 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» обов`язком органу місцевого самоврядування є здійснення в інтересах територіальної громади та від її імені права суб`єкта комунальної власності (у тому числі правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом права комунальної власності).
Відповідно до статті 9 ЗК України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території, крім іншого, належить здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону земель» до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.
Положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно договору оренди, своєчасного внесення орендної плати.
Так, Київська міська рада, як орендодавець за договором, та як орган місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок із забезпечення благоустрою у місті Києві та контролю за раціональним використанням земельних ділянок, повинна здійснювати постійний контроль за виконанням відповідачем умов договору, у тому числі умов, передбачених п.8.4 договору.
Отже, Київська міська рада в силу наданих їй повноважень як власника землі повинна була знати про допущену відповідачем заборгованість з орендної плати та невжиття товариством заходів щодо будівництва виробничої бази.
22.05.2019, 26.06.2019, 26.11.2019 Київською місцевою прокуратурою №3 направлялись листи до Київської міської ради та до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу щодо використання спірної земельної ділянки з порушенням умов договору оренди.
В подальшому прокурор звернувся до Київської міської ради з повідомленням в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про те, що місцевою прокуратурою вживаються заходи спрямовані на пред`явлення позову в інтересах Київської міської ради до ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» про розірвання договору оренди земельної ділянки №62-020-030 та повернення земельної ділянки Київській міській раді.
Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, прокурором було дотримано вимоги процесуального законодавства при зверненні до суду з позовом у даній справі та належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора до суду, а відтак, суд першої інстанції не мав правових підстав для залишення позову прокуратури без розгляду.
Щодо доводів апелянта про те, що з листопада 2019 року Київською міською радою самостійно вживаються заходи щодо розірвання договору оренди земельної ділянки від 26.04.2005 №62-6-00223, а саме розміщено проект рішення Київської міської ради №3727 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки на вул. Електротехнічній, 5 у Деснянському районі від 26 квітня 2005 року №62-6-00223 (зі змінами), укладеного між Київською міською радою та ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ», який включено до порядку денного на пленарне засідання Київської міської ради призначене на 14.02.2020, колегія суддів зазначає, що такі є безпідставними з огляду на наступне.
Так, відповідачем не подано доказів прийняття Київською міською радою рішення про розірвання договору оренди станом на момент звернення прокуратурою до суду з позовом 01.04.2020, отже твердження про те, що Київська міська рада вживає належних заходів щодо розірвання договору та повернення земельної ділянки є безпідставним та необґрунтованим.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №  3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» про розірвання договору та повернення земельної ділянки.
За приписами ч.ч. 1, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ ВКФ «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» - без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «РЕМБУДРЕСТАВРАЦІЯ» на рішення Господарського м. Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського м. Києва від 02.11.2020 у справі №  910/4535/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №  910/4535/20 повернути до Господарського м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст.ст.286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 22.02.2021.

Головуючий суддя                                                                                А.О. Мальченко 

Судді                                                                                          М.Г. Чорногуз

                                                                                          О.В. Агрикова