П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/6093/20                                       Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстренко Н.М. 
                                                                              Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   

08 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Білої Л.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року  (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в квітня 2020 року позивач  звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського  окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.
18 грудня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.
Сторони в судове засідання не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявка суду не відомі.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 02 лютого 2021 року було прийнято  ухвалу.   
За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 18.12.2019 позивач - громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернулась до Житомирського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області із клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію в Україну.
У зв`язку з цим Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області звернулось до Житомирського районного відділення Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області з листом від 02.01.2020 №1801.4-31/18.1-20 про надання всієї наявної інформації, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.
Головне управління Національної поліції у Житомирській області листом від 07.02.2020 №814/202/02-20 повідомило Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про те, що працівниками Житомирського районного відділення поліції була проведена перевірка відносно громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 та в ході проведення перевірки встановлено, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила неправдиві відомості, а саме: вказала, що вона постійно проживає в АДРЕСА_1 . Однак, під час перевірки даної інформації встановлено, що у даному будинку протягом декількох років ніхто не проживає, він непридатний для життя, оскільки був пошкоджений пожежею відсутня покрівля та декілька стін. Також опитані з даного приводу мешканці с. Волиця, Житомирського району, Житомирської області, які проживають поблизу вказаного будинку пояснили, що за вищевказаною адресою ніколи не проживали іноземці та вони вперше чують про це від працівників поліції.
За результатами розгляду такого звернення оскаржуваним рішенням відповідача від 26.02.2020 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III з підстав зазначення в заяві позивача про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про її місце проживання в Україні.
Вважаючи вказані рішення протиправним, позивач завернулась до суду для його скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам,  що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ст. 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.
Відповідно до вимог пункту 3 частини п`ятої статті 9  Закону №2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у своїй заяві ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну,  у графі "місце проживання в Україні" було зазначено адресу:   АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 10 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
Водночас, як встановлено з матеріалів справи, будівля за адресою: АДРЕСА_1 , не придатна для проживання по причині її руйнування внаслідок пожежі, що мала місце ще 06.12.2016. Цей факт також підтверджується наданими і дослідженими судом актом про пожежу і звітом про причину виникнення пожежі, яка сталась 06.12.2016 за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів критично відноситься до посилання апелянта на заяву ОСОБА_2 , від 18.12.2019 року, яка є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зазначено, що остання згодна зареєструвати місце проживання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , а тому відомості позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію вказані на майбутнє, оскільки звернення осіб із заявами про надання дозволу на імміграцію до територіальних підрозділів Державної міграційної служби України знаходиться в прямій залежності від їхнього проживання в Україні на момент такого звернення, а не в майбутньому.
Крім того, той факт, що у зазначеному будинку громадянка Ісламської Республіки Незафаті ОСОБА_3  ніколи не мала наміру проживати, зважаючи на його непридатність для цих цілей, підтвердив в суді першої інстанції син позивача допитаний у якості свідка, а також зазначив, що на момент звернення до відповідача мати фактично проживала з ним у Київській області.
Отже,  зважаючи на вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у заяві від 18.12.2019 про надання дозволу на імміграцію вказані неправдиві відомості про місце проживання в Україні, що в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивача в Україну.
Як зазначено в п. 10 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Оскільки вимога щодо заповнення у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну графи про місце проживання особи шляхом відображення у ній правдивих відомостей не може бути за жодних обставин визнана факультативною, повідомлення позивачем адреси її проживання, яка не відповідала дійсності, свідчить про правомірність рішення відповідача щодо відмови у наданні такого дозволу.
Підсумовуючи викладене, судова колегія  вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про незаконність прийнятого відповідачем рішення та недотримання ним вимог чинного законодавства при прийнятті цього рішення.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Біла Л.М.