ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1963/21 Справа № 202/5774/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого - судді Демченко Е.Л.
        суддів - Городничої В.М., Петешенкової М.Ю. 
                при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", найменування якого наразі змінено на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду, з уточненим 12 грудня 2017 року, позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, мотивуючи його тим, що 14 листопада 2016 року АТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність будинок, загальною площею 210,70 кв.м, житловою площею 108,60 кв.м, який знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14 листопада 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстрований у державному реєстрі за №4060.
       Вказували, що після отримання права власності на вказане домоволодіння вони намагалися отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів, що порушує право банку вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном. 
       Посилаючись на те, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоджають їм у реалізації своїх прав як власників домоволодіння, просили суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідача судові витрати у справі. 
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вони є власниками майна, а відповідачі перешкоджають їм у користуванні та розпорядженні майном. Зазначали, що вони не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного житлового приміщення в контексті ст.109 ЖК УРСР, а відповідачі підлягають виселенню із приватного житлового фонду. Вказували, що з матеріалів справи не вбачається, що у відповідачів відсутнє інше житло для проживання. Посилалися на неврахування судом висновків Верховного Суду України у справах №6-10723св08, №6-2778св08, №6-55662св10. 
       06 січня 2021 року відповідач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що будинок та земельна ділянка придбані нею до укладання іпотечного та кредитного договорів. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 14 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого наразі змінено на АТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитний договір №DNLGA00000025, предметом якого є надання споживчого кредиту в розмірі 130 802,50 доларів США, на наступні цілі: 120 000 доларів США на купівлю житлового будинку, а також 10 802,50 доларів США на сплату страхових платежів, з оплатою 10,08% річних з терміном погашення 14 листопада 2013 року. 
       В забезпечення основного зобов`язання між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №DNLGA00000025 від 14 листопада 2006 року, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне на праві власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок, має наступні характеристики: А-1 житловий будинок шлакобетон; житлова кімната 32,3 кв.м, загальна площа 44,6 кв.м; Ж-2 житловий будинок цегл.; житлова кімната 108,6 кв.м; загальна площа 210,7 кв.м; Л - дощата; З - гараж цегла; М,Н - вольєри; 1-7,І,ІІ - споруди. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. 18 червня 2004 року за №2205 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 липня 2004 року, номер витягу: 4198170, реєстраційний номер:1790278. Предмет іпотеки знаходиться в АДРЕСА_1 . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість. Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,0589 кв.м, на якій розташоване майно і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, ЯГ 565088, виданий 26 вересня 2006 року Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів.
       Згідно з договором купівлі-продажу від 18 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №2205, ОСОБА_3 , продавець, зобов`язується передати домоволодіння у власність покупцю, а покупець, ОСОБА_1 , зобов`язується прийняти домоволодіння і сплатити за нього обумовлену суму. Домоволодіння, що відчужується за даним договором, розташоване на земельній ділянці розміром 580,0 кв.м та знаходиться в АДРЕСА_1 .
       Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №2206, ОСОБА_3 , продавець, передала, а покупець, ОСОБА_1 , прийняла у власність земельну ділянку площею 0,0589 гектарів, розташовану на території АДРЕСА_1 , надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
       06 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки №DNLGA00000025 від 14 листопада 2006 року. 
       12 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки. Відповідно до договору погашення за кредитним договором здійснюється в строк з 14 листопада 2006 року по 15 листопада 2023 року.
       У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - спірну квартиру, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 листопада 2006 року.
       18 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.А. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32427078 від 18 листопада 2016 року та зареєстровано 18 листопада 2016 року право власності на будинок АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» (номер запису про право власності 17500140) та на земельну ділянку площею 0,0589 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , номер запису 17500118, індексний номер 32427078 від 18 листопада 2016 року. 
       Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73312666, власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки є ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 209819412101, номер запису про право власності: 17500140 та відповідно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 210057812101, номер запису про право власності: 17500118.
       11 липня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 претензію щодо виселення.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року по цивільній справі №202/6443/17, провадження №2/202/396/2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про скасування запису про державну реєстрацію прав та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року залишено без змін.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку суд першої інстанції виходив з того, що передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих від позивача кредитних коштів. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
       Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
       Згідно з частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Згідно з довідкою №003695 від 16 січня 2020 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (уповноважений власник, зареєстровано 27 липня 2004 року), ОСОБА_4 (чоловік, зареєстровано з 27 липня 2004 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (син, зареєстровано 13 липня 2017 року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( зареєстровано 12 вересня 2017 року).
       11 липня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 претензію щодо виселення її разом з членами сім`ї та іншими мешканцями, протягом 30 днів з моменту отримання претензії, добровільного звільнення приміщення із одночасним зняттям з реєстраційного обліку.
       Частиною 2 статті 109 ЖК України встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
       Згідно частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року, №898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі, новий власник, який набув право власності на житло в порядку позасудового звернення стягнення на підставі договору іпотеки, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.
       З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
       Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично
рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
       У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
       Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
       Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява №26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява №44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява №38155/02.
       У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).
       Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
       Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1 статті 10 ЦПК України.
       Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
       На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v.Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.
       Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
       Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
       В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
       Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.
       Разом з тим, набуваючи право власності на спірне житлове приміщення в порядку позасудового звернення стягнення на підставі договору іпотеки, банку було відомо про те, що в ньому проживають та зареєстровані відповідачі, тобто позивачу було відомо про ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.
       Банк при набутті права предмета іпотеки мав виконати вимоги частини 2 статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
       Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала в своїй постанові 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.
       Щодо вимог про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання слід зазначити наступне.
       Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
       У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1)про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)про визнання особи безвісно відсутньою; 4)про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням.
       Вимога позивача про зобов`язання знятися з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення.
       Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц.
       Таким чином, посилання банку на те, що відповідачі не є власниками будинку, а тому їх виселення можливо без надання іншого постійного житла є помилковими.
       Доводи апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України у справах: №6-10723св08, №6-2778св08, №6-55662св10, відповідно до яких право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника.
       Проте зазначені доводи не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини наведених справ є різними і у даній справі іпотечне житло придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 109 ЖК УРСР.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.         Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
       Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст.375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Городнича В.С.

                                                                        Петешенкова М.Ю.