09.02.21
22-ц/812/247/21
Провадження № 22-ц/812/247/21 Суддя першої інстанції Квєтка І.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
09 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 485/1150/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Квєтка І.А., в залі судового засідання в м. Снігурівка, о 10 год. 10 хв., повний текст якого складено 19 листопада 2020 року, за позовом ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізінгу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за лізинговими платежами. 
Позов мотивований тим, що між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 25 жовтня 2013 року укладений договір фінансового лізингу № NK00A!40302834, за умовами якого ТОВ «Автокредит Плюс» передало ОСОБА_1 у користування транспортний засіб марки Mazda, модель 3, 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , строком на 60 місяців, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у користування цей транспортний засіб та сплачувати ТОВ «Автокредит Плюс» у визначений строк встановлені договором платежі. 
ОСОБА_1 взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасної сплати лізингових платежів належним чином не виконував, внаслідок чого у нього виникла перед позивачем заборгованість, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь станом на 19 червня 2019 року у розмірі 164 969,53грн, з яких: 68 516,23грн - прострочена заборгованість по вартості предмету лізингу; 3,16грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 16 728,52грн - заборгованість за простроченими відсотками; 4 811,23грн - заборгованість за простроченою комісією; 74 910,39грн - заборгованість за нарахованою пенею.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» заборгованість за Договором фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року станом на 19 червня 2019 року в сумі 24 219, 66грн та 3 244,79 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 як військовослужбовцю Збройних сил України проценти та штрафні санкції за договором фінансового лізингу з 21 березня 2014 року не повинні нараховуватися, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У зв`язку з цим, місцевий суд задовольнив позов в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року у розмірі 24 219,66 грн.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ТОВ «Автокредит Плюс», посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухватили нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що на правовідносини, які виникли між сторонами, розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема пункт 15 статті 14, та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» закріплено, що банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Частина 1 статті 1 вказаного Закону встановлює, що Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.
Відповідно до договору фінансового лізингу, що розміщений на сайті https://planetavto.ua/ «Лізингодавець» - ТОВ «Автокредит Плюс» здійснює надання послуг фінансового лізингу у відповідності із Положенням про надання послуг фінансового лізингу юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22 січня 2004 року, а саме, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг. 
ТОВ «Автокредит Плюс» не є банком або фінансовою установою, у зв`язку з чим не має правових підстав для видачі кредитів, отже умови Закону України «Про банки і банківську діяльність» у даному випадку не можуть бути застосовані.
Скаржник додатково звертає увагу суду на те, що, згідно приписів частини 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати:
а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;
б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;
в) компенсацію відсотків за кредитом;
г) інші витрати лізінгодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Отже, проценти за користування кредитом, що визначені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» договором фінансового лізингу не передбачені та не нараховуються.
Щодо умов статей 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», їх дія розповсюджується лише на банківські та інші фінансові установи.
У зв`язку з викладеним не має підстав не нараховувати відсотки за договором лізингу, отже у суду першої інстанції не було підстав для зарахування погашених відповідачем коштів за договором фінансового лізингу на погашення процентів на загальну суму 15 758,42 грн та пені у сумі 42 598,17 грн. З огляду на викладене, суд прийшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу у розмірі 24 219,66 грн. 
На час розгляду справи від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору №NK00A!40302834 було укладено договір фінансового лізингу (далі - Договір) з ТОВ «Автокредит Плюс» строком на 60 місяців.
За умовами Договору, 15 листопада 2013 року ТОВ «Автокредит Плюс» передало ОСОБА_1 у платне володіння та користування автомобіль марки Mazda, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , оціночною вартістю 101 500,00 грн. Позивач зобов`язався сплачувати щомісячні платежі та інші виплати, загальна сума яких згідно додатку № 2 до Договору фінансового лізингу складає 196 552,55 грн; по закінченню строку лізингу набуває право власності на автомобіль.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, за невиконання відповідачем зобов`язання за вказаним договором, несплатою щомісячних платежів, заборгованість за договором станом на 19 червня 2019 року складає 164 969,53грн, з яких: 68 516,23грн - прострочена заборгованість по вартості предмету лізингу; 3,16грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 16 728,52грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4 811,23грн - заборгованість за простроченою комісією; 74 910,39грн - заборгованість за нарахованою пенею.
За наданою інформацією Снігурівського районного військкомату Миколаївської області станом на 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 є військовослужбовцем та з 21 березня 2014 року по теперішній час проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Снігурівському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області. 
Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого військовою частиною НОМЕР_4 Міністерства оборони України 21 вересня 2018 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Під час розгляду цієї справи у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Снігурівського районного суду Миколаївської області з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про визнання недійсним укладеного між сторонами зазначеного договору фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року та стягнення з відповідача сплачених на виконання цього договору 109 165.07 грн. За наслідками розгляду цього позову рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову про недійсність договору фінансового лізингу, суд встановив та зробив висновок, що «оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені». Зважаючи на наведене суд першої інстанції зазначив, оскільки оспорений позивачем правочин є нікчемним (недійсним за законом) відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання його судом недійсним.
Зазначене судове рішення набрало законної сили 12 жовтня 2020 року.
За положеннями частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингує змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).
Таким чином встановлено, що договір фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року, укладений між сторонами, є нікчемним. З огляду на такі обставини не підлягають задоволенню позовні вимоги за позовом ТОВ «Автокредит Плюс» про стягнення заборгованості за цим договором, які обґрунтовані наявністю між сторонами у справі договірних зобов`язань на підставі нікчемного договору, оскільки нікчемний договір не породжує для його сторін прав і наслідків по виконанню такого договору.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).
Оскільки суди попередніх інстанцій не застосували правильно до спірних правовідносин статті 628, 799 ЦК України, порушили норми процесуального права, щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову ТОВ «Автокредит Плюс».
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат. 
З огляду на те, що ТОВ «Автокредит Плюс» відмовлено в задоволенні його позову та в задоволені апеляційної скарги по суті позовних вимог, судові витрати, понесені сторонами у справі, підлягають відшкодуванню за рахунок сторін.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити частково.
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, укладеного 25 жовтня 2013 року за № NK00A!40302834, відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна 
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.