Ухвала
Іменем України
05 березня 2021 року
м. Київ
справа № 487/4873/20
провадження № 61-17974ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Богдана Станіславовича на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики від 07 березня 2018 року у розмірі 377 906,79 дол. США.
Позов обґрунтовувала тим, що 07 березня 2018 року між нею та ОСОБА_1 у присутності двох свідків укладений договір позики, відповідного до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 370 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути у повному розмірі у строк до 01 липня 2020 року.
Разом з позовом ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт та оголосити заборону відчуження рухомого та нерухомого майна, належного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в межах ціни позову.
Заяву обґрунтовувала тим, що є ризик того, що до ухвалення рішення по суті у цій справі відповідачі можуть відчужити майно, наслідком чого буде настання потенційних труднощів з подальшого виконання судового рішення. Зазначала, що ОСОБА_3 згідно з поданої нею декларації  є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій вона мешкає разом з  ОСОБА_1 , а також іншого майна, яке розташоване як в м. Миколаєві, так і за його межами, зокрема, за кордоном, оскільки ціна позову перевищує вартість належного відповідачам рухомого та нерухомого майна, а отже, є співмірною із заявленими вимогами, просила вжити заходи забезпечення позову.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року заяву задоволено. Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в межах ціни позову у розмірі 10 324 413,50 грн та заборонено його відчуження.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог без вжиття заходів забезпечення позову може бути істотно ускладнено або стане неможливим.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року змінено. Заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_1 в межах ціни позову та відповідної вартості майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 28408448101. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, що належить ОСОБА_3 в межах ціни позову та відповідної вартості майна, а саме: земельну ділянку площею 0.0325 га, кадастровий номер 4810300000:04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624596348103; житловий будинок, розташований на АДРЕСА_3 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624560848103; земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на АДРЕСА_3 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1624514748103; квартиру АДРЕСА_4 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1133231980000; квартиру АДРЕСА_5 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 241346448101; 1/2 частини нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 134.4 кв. м, що на АДРЕСА_6 , зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 109110048101; квартиру АДРЕСА_7 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 3291179. Зобов`язано ОСОБА_2 в порядку зустрічного забезпечення протягом 10 днів з дня постановлення цієї ухвали внести на депозитний рахунок Миколаївського апеляційного суду грошові кошти у розмірі 6 580 150 грн та надати суду першої інстанції, який розглядає цю справу документи, що підтверджують надання зустрічного забезпечення.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вартість зазначеного нерухомого майна відповідачів не перевищує розміру позовних вимог, а предметом спору є грошові кошти, які за вимогами позивачки, мають сплатити відповідачі у разі задоволення позову, тому позов підлягає забезпеченню шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є співмірними із заявленими позовними вимогами. Щодо зустрічного забезпечення, то враховуючи дії позивачки щодо передачі в іпотеку свого майна іншій особі, а також її майновий стан, з метою забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути у результаті застосування судом забезпечувальних заходів, наявні підстави про обов`язкове застосування зустрічного забезпечення відповідно до положень частини третьої статті 154 ЦПК України.
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Б. С. на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, у якій заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами, судами не з`ясовано дійсних правовідносин між сторонами, позивачкою при зверненні із позовом та заявою про його забезпечення не надано оригіналу боргової розписки, наявність достатніх доказів існування боргових зобов`язань, наявності таких коштів у позивача та необхідності вжиття заходів забезпечення позову.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.
Встановлено, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 07 березня 2018 року у розмірі 377 906,79 дол. США.
Позов обґрунтований тим, що 07 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у присутності двох свідків, укладений договір позики, відповідного до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 370 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути у повному розмірі у строк до 01 липня 2020 року. Зазначені грошові зобов`язання ОСОБА_1 не виконав.
Договір позики ОСОБА_1 уклав із позивачкою у період шлюбу із ОСОБА_3 , яка є співвідповідачем у цій справі.
Отже, наведене свідчить, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 існує спір щодо стягнення грошових коштів, що випливають з укладеного між ними договору позики.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, а тому, у разі задоволення позову, виконання рішення буде неможливим.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Доводи заявника про те, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами, судами не з`ясовано дійсних правовідносин між сторонами, позивачкою при зверненні із позовом та заявою про його забезпечення не надано оригіналу боргової розписки, доказів наявності існування боргових зобов`язань, наявності коштів у позивача, а отже, необхідності вжиття заходів забезпечення позову не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Забезпечення позову по суті є обмеження суб`єктивних справ, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ними інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, суди дійшли обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачів.
Висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, зокрема статтям 149, 150 ЦПК України.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
Водночас доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1  - адвоката Єгорова Б. Г. про те, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутності доказів на підтвердження позовних вимог, наявності спору та утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову зводяться до непогодження зі встановленими судами обставинами справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Б. Г. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова Богдана Станіславовича на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                С. О. Погрібний