Дата документу 23.02.2021 Справа № 337/3281/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №337/3281/20        Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/861/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Семенчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07 квітня 2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 01 жовтня 2015 року.
Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З жовтня 2017 року відповідач життям дитини не цікавиться, з дитиною не спілкується, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини.
Відповідач добровільно перераховує аліменти на утримання сина у розмірі 3000 грн., проте вона не має впевненості у тому, що він і надалі буде добровільно сплачувати аліменти.
На підставі зазначеного просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 8000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2395 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині стягнення сплаченої суми судового збору, залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 8200 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків, наявність у відповідача можливості сплачувати у заявленому розмірі, не співмірність витрат відповідача на правничу допомогу, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні, позивачем не доведено його можливість сплачувати аліменти в розмірі 8000 грн., ним були надані належні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 заявлені вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а тому дана справа може бути розглянута лише за правилами загального позовного провадження.

Однак, суд першої інстанції не врахував, в результаті чого помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За огляду на вищевказані обставини, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.04.2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 01.10.2015 року (а.с.13).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

ОСОБА_2 здійснюється перерахування грошових коштів в сумі 3000 грн. на утримання дитини, що підтверджено сторонами.

Згідно з висновком Районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради по справі №337/3281/20 від 19.11.2020 року №2101/01-22-1091 орган опіки та піклування не вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За змістом роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги Висновок Районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради по справі №337/3281/20 від 19.11.2020 року №2101/01-22-1091 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Зі змісту вищезазначеного Висновку (а.с.109-111) та Довідки про проведення бесіди з дитиною від 05.11.2020 року (а.с.99) вбачається, що при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 спеціалістами органу опіки та піклування була проведена бесіда з дитиною ОСОБА_3 та результати зазначеної бесіди були враховані у Висновку.

ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б спростовували вищезазначений висновок.

Згідно з положеннями ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не зазначено обставин та не надано доказів, які б свідчили про доцільність застосування такої виключної міри та заходу впливу на ОСОБА_2 , як позбавлення батьківських прав. 

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітнього колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо обґрунтованості визначеного нею в позовній заяві розміру аліментів в сумі 8000 грн.

Так, відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2020 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.101), починаючи з другого кварталу 2020 року валовий дохід фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 склав 39 946 грн.(а.с.101), та відповідач отримав заробітну плату, яка за період з січня 2020 року по серпень 2020 року становить 8 418 грн. 28 коп. (а.с.60).

Відповідно до Довідки про заробітну плату та інші доходи за період з 01.03.2020 року по 31.08.2020 року ОСОБА_1 , заробітна плата фактично отримана позивачем (без податків та зборів) становить 86 022,50 грн. (а.с.98).

У зв`язку з викладеним, враховуючи наявність у батьків рівного обов`язку утримувати дитину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який з 01.12.2020 року становить 2395 грн.

Матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано до апеляційної скарги докази на обґрунтування розміру аліментів саме у сумі 8 000 грн. для забезпечення гармонійного розвитку дитини та можливості відповідача сплачувати вказану суму аліментів.

Окрім того, позивач не позбавлена права на стягнення з відповідача, відповідно до положень ст. 185 Сімейного Кодексу України, додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з її розвитком та станом здоров`я.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2395 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позов підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відмовлено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно до частково задоволених позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 251,71 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн., на підтвердження витрат ОСОБА_1 надала договір про надання правничої допомоги №03-06/20 від 11.062020 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги №03-06/20 від 11 червня 2020 року, рахунок-фактуру №03-06/20 від 04.08.2020 року, квитанцію №0.0.1792178173.1 від 06.08.2020 року на суму 1500 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 06.08.2020 року (а.с. 30-33).

Під час розгляду справи ОСОБА_2 заявив вимоги про компенсацію його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9700 грн., на підтвердження витрат ОСОБА_2 надав: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 10 грудня 2020 року, договір про надання правової допомоги від 18 вересня 2020 року, рахунок №15 від 21 вересня 2020 року, рахунок №18 від 20 жовтня 2020 року, рахунок №22 від 09 грудня 2020 року, квитанції на загальну суму 9700 грн. (а.с.122-132).

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про заперечення на заяву відповідача про розподіл судових витрат.

За приписами статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 має право на компенсацію відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 225 грн. 

ОСОБА_2 має право на компенсацію позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, в розмірі 8 245 грн. 

Згідно з ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 8020 грн.

В той же час, колегія суддів, виходячи із складності справи і обсягу виконаних робіт, ціни позову, принципів співмірності та розумності заявлених вимог та участі адвоката у наданні послуг з правничої допомоги, вважає за необхідне зменшити суму коштів на відшкодування витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу з 8020 грн. до 4000 грн. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2395 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 251 грн. 71 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 25 лютого 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова