ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2021 р.           Справа№ 925/952/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 
 
секретар судового засідання         Місюк О.П.
без виклику представників сторін
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка»
на рішення         Господарського суду Черкаської області
від                                    23.10.2020
у справі                   № 925/952/20 (суддя Кучеренко О.І.)
за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю
                          «Промелектроніка»
до                                      Державного підприємства «Науково-виробничий
                                               комплекс   «Фотоприлад»
про                                  стягнення 6 148,47 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (далі - ТОВ  «Промелектроніка», позивач)  звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Фотоприлад»  (далі - ДП «НВК «Фотоприлад», відповідач) про стягнення 6 148,47 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором на постачання товарів №23/06 від 20.05.2016  щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар - комплектуючі та електро-радіо елементи, відтак просило стягнути з відповідача на користь позивача 5 224,68 грн. основного боргу, 310,81 грн. 3% річних, 612,98 грн. інфляційних,  а також відшкодувати судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2102,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 100,00 грн.
Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 3 321,48 грн. згідно видаткових накладних №РН-0002034 від 08.10.2018 та №РН-001894 від 19.10.2018, оскільки позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження існуючої заборгованості в розмірі 3 661,07 грн.
В наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач стверджував про законність та обґрунтованість своїх вимог, які підлягають задоволенню в повному обсязі.Також позивач надіслав на адресу суду першої інстанції заяву про стягнення з відповідача 2 400,00 грн. додатково до заявлених раніше витрат на правничу допомогу.
За змістом наданого суду першої інстанції відзиву на заяву про стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката відповідач просив задовольнити ці вимоги частково, а саме, в розмірі 1 500,00 грн з огляду на критерій розумності їх розміру та складності справи.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.10.2020 у справі № 925/952/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» 3 321,48 грн. основного боргу, 234,46 грн. 3% річних, 329,08 грн. інфляційних 1 328,19 грн. судового збору та 4 739,00 грн. витрат за надану професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Промелектроніка» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову в сумі 2 102,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 500,00 грн., а також витрати за подання апеляційної скарги. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені позову ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку про те, що підтвердженим належно є лише розмір основного боргу в сумі 3 321,48 грн., який складається із заборгованості за видатковими накладними №РН-0002034 грн. на суму 1 749,48 грн. та №РН-001894 на суму 1 572, 00 грн., недоведеним є розмір заборгованості в сумі 1 903,20 грн., який виник за видатковими накладними №РН-0002326 на суму 840,00 грн. та видатковою накладною №РН-0001890 на суму 1 063,20 грн. За твердженнями  апелянта, суд першої інстанції зазначив, що відповідач визнав заборгованість за поставлений товар в сумі 3 321,48 гри. та заперечував проти заборгованості за видатковою накладною №РН-0001890 від 18.09.2018, посилаючись на відсутність її в акті звіряння. При цьому, жодного власного мотивування, будь-якого твердження про те, з яких підстав суд відмовив у стягненні заборгованості за видатковою накладною №РН-0001890 від 18.09.2018 на суму  063,20 грн. в оскаржуваному рішенні не наведено. Апелянт звертав увагу, що у відзиві на позовну заяву відповідач заперечував лише з приводу видаткової накладної №РН-0002326 на суму 840,00 грн., вказуючи на її відсутність в акті звірки, заперечень з приводу видаткової накладної №РН-0001890 на суму 1 063,20 грн. відповідач не наводив. З приводу цієї накладної відповідач лише вказав, що  ним була підписана така видаткова накладна в двох примірниках, один з яких він направив на адресу позивача, що свідчить про відсутність підстав для витребування такого доказу. При цьому, до відзиву на позовну заяву відповідач сам долучив копію видаткової накладної №РН-0001890 на суму 1 063,20 грн., підписану обома сторонами, без жодних заперечень щодо факту поставки за нею. Разом з цим, апелянт зазначив, що вказана видаткова накладна міститься в п. 27 наявного в матеріалах справи акту звірки, проте стверджував, що  сама по собі відсутність в акті звірки (навіть якщо б такий факт дійсно мав місце) даних про конкретну видаткову накладну, за наявності факту несплати такої видаткової накладної, не може бути наслідком у вигляді відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за поставлений товар, адже до предмета доказування в даному випадку входить факт поставки товару, що не заперечується сторонами, та підтверджується в першу чергу первинними бухгалтерськими документами, в тому числі видатковими накладними, а не актом звірки, та факт наявності/відсутності оплати за такий товар, а не факт відображення чи невідображення заборгованості в акті звірки. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, що факт поставки товару за видатковою накладною №РН-0001890 підтверджується  податковою накладною №121 від 18.09.2018, до якої подано розрахунок коригування кількісних і вартісних показників від 18.09.2018, квитанції про реєстрацію податкової накладної та розрахунок коригування від 01.10.2018 та від 04.10.2018. На переконання апелянта, надане відповідачем платіжне доручення №24 від 09.01.2019 не має жодного відношення до спірної заборгованості, так як згідно призначення платежу у цьому платіжному доручення зазначено інший рахунок-фактуру - а саме «СФ-0000518 від 17.04.18», хоча всі видаткові накладні, зазначені у позовній заяві, були виписані на підставі рахунку фактури №СФ-0001794 та рахунку-фактури СФ-0001387. З приводу видаткової накладної № РН-0002326 на суму 840, 00 грн., щодо якої суд зазначив, що на ній проставлено печатку «для довідок», а не «для видаткових накладних» й наявне у графі «одержувач» посилання на інший договір поставки 17-10/337 від 10.07.2012, апелянт вказував, що два таких примірника спірної видаткової накладної направлялися позивачем відповідачу разом із товаром в іншу адміністративно-територіальну одиницю, і саме відповідач ставив свою печатку, яку вважав за потрібне без попереднього узгодження із позивачем, яку саме печатку ставити на такій видатковій накладній. Позивач, як постачальник, не повинен зазнавати матеріальних втрат внаслідок дій самого відповідача, як покупця, з приводу оформлення ним первинних документів. При цьому, апелянт акцентував увагу, що відповідач не заперечував проти достовірності цього письмового доказу, як і не заперечував факту, що ним була підписана спірна видаткова накладна, що на такій видатковій накладній міститься відтиск саме його печатки, й саме відповідач у разі, якщо б у нього справді були сумніви з приводу вказаного доказу, мав право заявити клопотання про надання оригіналу документа або про проведення судової почеркознавчої чи іншої технічної експертизи документа. Разом з цим, апелянт зазначав, що місцевий суд не надав належної оцінки тій обставині, що на спірній видатковій накладній №РН-0002326 в графі «замовлення» зазначено : рахунок-фактура №СФ- 0001794 від 26.07.2017, копія якого додавалася до позовної заяви, згідно цього рахунку-фактури в графі «договір» зазначено правильний номер Договору 23/06 від 20.05.2016. Інший номер Договору 17-10/337 від 10.07.2012 у спірній видатковій накладній зазначено не в графі «замовлення» чи «договір», а в графі «одержувач», що свідчить, що автоматизована бухгалтерська система просто «підтягнула» до назви контрагенту (відповідача) самий перший договір, який було укладено між підприємствами ще в 2012. Також апелянт акцентував увагу на тому, що недоліки, наявні в оформленні накладних, не впливають на розуміння змісту та обсягу господарських операцій, які відбулися між сторонами. Водночас, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
В наданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив врахувати  його відзив на позовну заяву, апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
Враховуючи ціну позову у даній справі (6 148,47 грн..), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх  повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 20.05.2016 між ДП «НВК «Фотоприлад» (відповідач, покупець за договором), в особі генерального директора Корево Г.С., який діє на підставі Статуту, та ТОВ «Промелектроніка» (позивач, постачальник за договором), в особі директора Гусака С.О., що діє на підставі Статуту, укладено Договір на постачання товарів №23/06 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти та своєчасно оплатити товар - комплектуючі та електро-радіо елементи в асортименті, за номенклатурою та в кількості, які передбачені видатковими накладними, специфікаціями.
Положеннями п. 2.1 Договору сторони погодили, що орієнтовна загальна вартість продукції, яка підлягає постачанню складає 500 000,00 грн. В будь-якому випадку, ціна на продукцію встановлюється за домовленістю сторін і вказується у рахунках, видаткових накладних та інших товаросупровідних документах на товар та фіксується на строк дії рахунку, який в ньому вказаний.
Розрахунок за товар відбувається на наступних умовах: 100% передплати, оплата частинами, відстрочення платежу до перевірки продукції на ЛВК - погоджується сторонами. Датою оплати товару є дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п.п. 2.4, 2.5 Договору).
Відповідно до п. 3.1 Договору поставка товару здійснюється у строк,  вказаний в рахунку-фактурі на умовах Інкотермс2000. Витрати на перевезення (пересилання) товару несе постачальник.
За умовами п. 3.2 Договору передача продукції здійснюється за накладними. Право власності на продукцію, а так само всі ризики, пов`язані з цим, переходять до покупця в момент передачі продукції за видатковими накладними, якщо інше не передбачено базисом постачання.
За неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором сторони на підставі п. 4.1 Договору несуть відповідальність, передбачену Договором та чинним законодавством.
Сторони погодили(п. 4.3 Договору), що в разі порушення строків оплати продукції покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з простроченої суми за кожен день прострочення розрахунку.
Договір згідно п. 6.1 набирає сили з дати підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016 із правом пролонгації.
05.01.2018 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до Договору, за умовами якої сторони погодили внести зміни до його п. 2.1  та викласти його в наступній редакції: « 2.1. Загальна вартість цього договору визначається вартістю товару, переданого у власність покупця протягом дії Договору, яка складається із сум всіх видаткових накладних за Договором».
Цією Додатковою угодою №1 до Договору також доповнено п. 6.1 Договору словами «договір вважається продовжений на той же термін, без обмеження кількості разів продовження дії договору». Решта умов Договору залишились без змін.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Договором  на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства на підставі ст. 628 ЦК України. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.
За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.
За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець (ст. 693 ЦК України) повинен здійснити оплату в строк, встановлений Договором, а якщо такий строк не встановлений Договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що на виконання  умов  Договору поставив відповідачу товар, зокрема, на суму 5 224,68 грн., що підтверджується видатковими накладними: №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн., №РН-0001890 від 18.09.2018 на суму 1 063,20 грн., №РН-0002034 від 08.10.2018 на суму 1 749,48 грн. та №РН-001894 від 19.10.2018 на суму 1 572,00 грн., які не були оплачені відповідачем, що й стало підставою звернення з даним позовом до суду.
Заперечуючи проти позову, відповідач просив позов задовольнити частково в розмірі 3 321,48 грн. згідно видаткових накладних №РН-0002034 від 08.10.2018 та №РН-001894 від 19.10.2018 й стверджував, що видаткова накладна №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн. відсутня в підписаному між сторонами акті звірки, що фактично виключає факт існування заборгованості за нею.
Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 321,48 грн. основного боргу,  суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем копія видаткової накладної №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн. не може бути належним доказом на підтвердження поставки товару за Договором, оскільки у графі «одержувач» є посилання на договір поставки 17-10/337 від 10.07.2012, крім того, на відміну від інших наданих копій видаткових платежів від імені покупця стоїть підпис невизначеної особи,  скріплений печаткою з написом «для довідок», в той час, які інші видаткові накладні скріплені печатками позивача із зазначенням його назви в цій печатці і також містять відтиск печатки відповідача із зазначенням його назви та напису «для видаткових накладних».
Апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками місцевого суду.
За приписами ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено України принцип змагальності сторін згідно ч. 3 ст. 2 ГПК, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до  ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь в судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вище згадувалось, на підтвердження  своїх позовних вимог про стягнення 5 224,68 грн. основного боргу позивачем до позовної заяви долучено  видаткові накладні №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн., №РН-0001890 від 18.09.2018 на суму 1 063,20 грн., №РН-0002034 від 08.10.2018 на суму 1 749,48 грн. та №РН-001894 від 19.10.2018 на суму 1 572,00 грн.
Також позивачем були виставлені відповідачу рахунки: №СФ-0001794 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн. та  №СФ-0001387 від 03.09.2018 на суму 4 384,68 грн.
За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції визначено як факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні ж документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це не можливо, безпосередньо після її завершення.
Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 вказаного Положення).
Як встановлено матеріалами справи, видаткові накладні №РН-0002034 від 08.10.2018 на суму 1 749,48 грн. та №РН-001894 від 19.10.2018 на суму 1 572,00 грн. підписані уповноваженими представниками сторін, зі сторони позивача скріплені круглою печаткою  товариства, зі сторони відповідача - кругла печатка «для видаткових накладних». Вказані видаткові накладні містять посилання  на рахунок-фактури №СФ-0001387 від 03.09.2018 та Договір № 23/06 від 20.05.2016.
Долучена позивачем до позовної заяви  копія видаткової накладної №РН-0001890 від 18.09.2018 на суму 1 063,20 грн. підписана уповноваженим представником позивача та скріплена його круглою печаткою, а також містить посилання  на рахунок-фактури №СФ-0001387 від 03.09.2018 та Договір № 23/06 від 20.05.2016.
При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що ним була підписана така видаткова накладна в двох примірниках, один з яких він надіслав на адресу позивача, що свідчить про відсутність підстав для витребування такого доказу. До відзиву відповідачем  було долучено копію видаткової накладної №РН-0001890 на суму 1 063,20 грн., яка  вже була підписана уповноваженим представником відповідача.
Суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на ці обставини, а також не врахував, що факт поставки товару за видатковою накладною №РН-0001890, як й за іншими також підтверджується  податковою накладною, до якої  подано розрахунок коригування кількісних і вартісних показників, квитанції про реєстрацію податкової накладної та розрахунок коригування. Жодних мотивів щодо відмови у задоволенні позову  про стягнення заборгованості за цією видатковою накладною судом  не наведено.
З приводу видаткової накладної №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн. слід зазначити, що ця видаткова накладна відписана уповноваженими представниками сторін, зі сторони позивача скріплена круглою печаткою, зі сторони відповідача - печаткою «для довідок».
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за цією видатковою накладною та вказуючи, що на цій накладній проставлена печатка «для довідок», а не «для видаткових накладних» та наявне в графі «одержувач» посилання на інший договір поставки 17-10/337 від 10.07.2012, суд першої інстанції не врахував, що  відповідач не заперечував достовірності цього письмового доказу, як і  факту підписання цієї накладної його уповноваженим представником та скріплення своєю печаткою «для довідок», а не «для видаткових накладних», відтак позивач, як постачальник, не повинен зазнавати матеріальних втрат внаслідок дій самого відповідача, як покупця, з приводу оформлення ним первинних документів.
Також судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що  на спірній видатковій накладній №РН-0002326 в графі «замовлення» зазначено  виставлений рахунок-фактура №СФ-0001794 від 26.07.2017, копія якого додавалася до позовної заяви, та в якому  в графі «договір» зазначено правильний номер Договору 23/06 від 20.05.2016. Інший номер договору 17-10/337 від 10.07.2012 у спірній видатковій накладній зазначено не у графі «замовлення» чи «договір», а в графі «одержувач»,  що може свідчити лише про допущену помилку в оформленні цієї видаткової накладної.
При цьому, слід зазначити, що наявні в оформленні накладних недоліки не впливають на розуміння змісту та обсягу господарських операцій, які відбулися між сторонами. Водночас, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку зі здійснення розрахунків за отриманий товар.
Таким чином, складені позивачем при поставці товару за умовами Договору видаткові накладі за змістом Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинними (товаророзпорядчими) документами, які містить відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення й засвідчують факт постачання товару платнику податку.
Посилання відповідача на те, що  видаткова накладна №РН-0002326 від 26.07.2017 на суму 840,00 грн. відсутня в підписаному сторонами акті звірки, що фактично виключає факт існування заборгованості за нею, не заслуговують на увагу як безпідставні, оскільки  сама по собі відсутність в акті звірки даних про конкретну видаткову накладну за наявності факту несплати такої видаткової накладної не може мати наслідком відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за поставлений товар, так як до предмета доказування в даному випадку входить факт поставки товару з підтвердженням первинними бухгалтерськими документами, в тому числі видатковими накладними, а не актом звірки, а також факт наявності/відсутності оплати за товар, а не факт відображення чи невідображення заборгованості в акті звірки.
Надане відповідачем платіжне доручення №24 від 09.01.2019 не має жодного відношення до спірної заборгованості, так як згідно призначення платежу у цьому платіжному доручення зазначено інший рахунок-фактуру - а саме «СФ-0000518 від 17.04.18», хоча всі видаткові накладні, на підставі яких заявлено позовні вимоги, були складені  на підставі рахунку фактури №СФ-0001794 та рахунку-фактури СФ-0001387.
З огляду на наведене та те, що сума заборгованості відповідача, яка складає 5 224,68 грн.  та строк оплати якої настав, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, та відповідачем на момент прийняття рішення не погашена й відповідно доказів цього суду не надано, апеляційний суд визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 224,68 грн. заборгованості за Договором, які доведено належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача на користь позивача 310,81 грн. 3% річних та 612,98 грн. інфляційних втрат.
Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат, здійснених по кожній окремій накладній,  апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано арифметично правильно й відповідно до чинного законодавства,  відтак вони підлягають задоволенню у заявленому до стягнення  розмірі.
Під час розгляду справи апеляційним судом  відповідачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7 500, 00 грн.
За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 126 ГПК України).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.
Визначення договору про надання правової допомоги також міститься в ст.1 вказаного Закону, відповідно до якої договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано главою 63 ЦК України. Зокрема, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлені договором (ст. 903  ЦК України ).
Положеннями ст. 632 ЦК України врегульовано поняття ціни договору, зокрема, визначено, що  ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв
Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу  позивачем  до матеріалів справи долучено  копію Договору  про надання правової допомоги  від 07.05.20019, укладеного між  Адвокатським бюро «Сергія Жечева» та позивачем, Додаткової угоди № 1 від 01.10.2019  до цього Договору,  якою визначено вартість послуг, зокрема,  аналіз договору та надання пропозиції - 3  000,00 грн., підготовка позову, відзиву, відповіді на відзив, клопотань, заяв  - 800,00грн. за годину, а також  Акт ОУ-000П106 приймання-передачі на суму 5  100,00 грн., який включає  підготовку позовної заяви, на що потрачено 3 години по 700,00грн., та правовий аналіз  укладеного між клієнтом  та його контрагентом   Договору, складених первинних та бухгалтерських документів, надання роз`яснень та пропозицій, на що потрачено 1 годину вартістю 3  000,00 грн., Акт № ОУ-000П129 приймання-передачі на суму 2  400, 00грн, який включає підготовку відповіді на відзив, на що потрачено 3 години по 800,00 грн., розрахунки суми гонорару, які є додатками до цих актів, виставлені на оплату рахунки-фактури  та платіжні доручення, що підтверджують сплату цих коштів.
Надані  позивачем Договір, акт виконаних робіт (наданих послуг), рахунок на оплату та платіжне доручення не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Аналогічна правова позиція наведена в додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №   910/2170/18.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, а також неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі   статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, за приписами ч. 6 ст.  126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вище згадувалось, проти згаданих витрат на правову допомогу, відповідач просив задовільнити їх частково, а саме в розмірі 1 500,00 грн з огляду на критерій розумності їх розміру та складності справи, незначний обсяг адвокатських послуг та відсутності доказів їх оплати, а також з огляду на скрутний матеріальний стан підприємства.
Разом з тим, місцевим господарським судом  правомірно відхилено вказані доводи відповідача з огляду на їх непереконливість, адже заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правову допомогу документально підтверджена, є співрозмірною щодо витраченого адвокатом часу та об`єму виконаної роботи, та відповідає критерію розумності їх розміру.
З огляду на наведене, сукупність доказів щодо витраченого адвокатами часу та об`єму виконаної роботи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову,  відтак підлягає задоволенню в заявленому до стягнення розмірі, а саме в сумі 7  500, 00 грн.
Враховуючи приписи ч. 1  ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч.  1-2, 4  ст.  269 ГПК України).
За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування вимог матеріального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про часткове задоволення позову, оскаржене рішення  в цій частині вважає незаконним й таким, що підлягає частковому  скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову в повному обсязі. Тому доводи позивача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а  скарга - підлягає  задоволенню.
В зв`язку із задоволенням  позову та апеляційної скарги позивача з відповідача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягають стягненню 2 102,00 грн. судового збору за подання позову та 3 153, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Оскільки в судовому засіданні 16.02.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а з 19.02.2021 по 02.03.2021 включно суддя Станік С.Р. перебував у відпустці, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цього судді з відпустки.
Керуючись ст. ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 23.10.2020 у справі № 925/952/20 - скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» до Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» про стягнення 6 148,47 грн. задовольнити повністю.
Стягнути з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» (18001, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Байди Вишневського, буд. 85, ідентифікаційний код 14312329) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (69002, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Грязнова, буд. 4-А, ідентифікаційний код 24510970) 5  224,68 грн. заборгованості, 310,81 грн. 3% річних, 612,98 грн. інфляційних втрат, 2  102,00 грн. судового збору за подання позову та 7  500,00 грн. витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.»
Стягнути з Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» (18001, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Байди Вишневського, буд. 85, ідентифікаційний код 14312329) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промелектроніка» (69002, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Грязнова, буд. 4-А, ідентифікаційний код 24510970) 3  153, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказів доручити Господарському суду Черкаської області.
Матеріали справи №925/952/20  повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

                                                                 Повний текст постанови підписано 03.03.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік