УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №280/1813/14-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т.З. 
Категорія 26 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С. 
суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б. 
з участю секретаря судового засідання Коберник Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 280/1813/14-ц за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Пасічного Т.З. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом, в кінцевій редакції якого, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 289/33-305 від 20 червня 2008 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 17 лютого 2016 року, яка складається зі 120 315,35 доларів США - заборгованості за кредитом та 97 975,39 грн – пені та стягнути судові витрати.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 289/33-305 в розмірі 120 315,35 доларів США, що еквівалентно 3 128 680,36 грн. станом на 11.07.2017 та пеню в сумі 97 975,39 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року скасувати, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до нього відмовити. Зазначає, що суд першої інстанції задовольнив збільшені позовні вимоги позивача не прийнявши заяви про уточнення та збільшення вимог у встановленому законом порядку. Ухваливши рішення 11 липня 2017 року, суд не врахував його заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Крім того, рішення у справі ухвалено без врахування заяв відповідача про витребування з банку документів та розгляду клопотання про призначення судової експертизи, а наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним. Відповідач вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 212, 214, 215 ЦПК України. Суд в порушення вимог закону зобов`язав відповідача повернути валютні цінності, якими, як стверджує ОСОБА_1 , він має право користуватися до 19 червня 2028 року.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено частково, постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» замінено на його правонаступника – Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
В суді апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Михніцький Г.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечив та надав пояснення аналогічні викладеному в судових рішеннях першої та касаційної інстанцій у цій справі.
Відповідач ОСОБА_1 та його представники повідомлені про дату, час та місце розгляду справи заздалегідь - 15.02.2021, проте до суду апеляційної інстанції не з`явились, будь-яких клопотань не направляли, а тому справу розглянуто без їх участі, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 20 червня 2008 року укладено кредитний договір № 289/33-305, згідно з умовами якого останньому надано кредит на строк до 19 червня 2023 року в сумі 69 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних (т. 1 а.с. 4-7).
Згідно п. 3.3.14. вказаного договору протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф) у випадках, визначених п.п. 2.7.3, 3.2.3, 5.4 цього договору.
Підпунктом 3.2.3. даного договору передбачене право вимоги кредитора дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій. Детальні умови вимоги дострокового повернення кредиту передбачені пунктами 3.2.3.1. – 3.2.3.7. зазначеного договору кредиту.
08 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 289/33-305 від 20 червня 2008 року (т. 1 а.с. 9), згідно якої кредитний ліміт збільшено до 72 286,56 доларів США зі сплатою 14 % річних, а починаючи з 20 жовтня 2008 року – 15 % та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 19 червня 2028 року. 
Із розрахунку заборгованості вбачається, що з 12 травня 2011 року до 17 лютого 2016 року у відповідача перед банком утворилася заборгованість в сумі 120 315,35 доларів США, що еквівалентно 3 128 680,36 грн та 97 975,39 грн пені.
13 вересня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача щодо стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитним договором (т. 1 а.с. 255).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь банку вказану суму коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав зобов`язань за кредитним договором щодо його своєчасного погашення, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора. Суд також відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування у даному спорі строку позовної давності, оскільки з позовом до суду позивач звернувся 21 жовтня 2014 року, а терміном погашення кредиту визначено 19 червня 2028 року, що можна вважати початком перебігу такого строку.
З висновками суду у повній мірі погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 20 серпня 2013 року (а.с. 43-46 Том № 1), направлена на адресу позивача, в якій відповідач, окрім пропозиції про реструктуризацію боргу просить надати дозвіл на відчуження предмету іпотеки – продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельною ділянкою та вигідних для обох сторін кредитного договору умовах з метою повного розрахунку по кредиту та нарахованим відсоткам.
Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Тобто після переривання перебіг позовної давності розпочинається заново, починаючи з наступного дня після пред`явлення позову, або вчинення особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
Отже, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу.
Таким чином, позовна давність у цій справі перервалась 20 серпня 2013 року поданням заяви про реструктуризацію, в якій окрім порушення питання про реструктуризацію боргу ОСОБА_1 просив надати письмовий дозвіл на відчуження предмета іпотеки та вказував про розмір залишку по кредиту, з огляду на що позовна давність на час звернення позивача з позовом не спливла.
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 487/3919/15-ц (провадження № 61-23321св18).
Наведена правова позиція викладена також Верховним Судом у цій справі у постанові від 11 листопада 2020 року № 280/1813/14-ц (провадження №61-21568св19).
Враховуючи, що позов подано у жовтні 2014 року та з огляду на наведене - підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні.
Судом також встановлено, що позивач 26 травня 2011 року надіслав ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка станом на 26.05.2011 року становить 71 349,68 доларів США, що еквівалентно 569634,44 грн., з яких: 66 424,26 доларів США – заборгованість по кредиту; 1 622,72доларів США – прострочена заборгованість по кредиту; 2 820,13 доларів США – прострочена заборгованість по процентам; 482,27доларів США – заборгованість по процентам та 704,71 грн. пені за прострочку платежів (а.с.16 Том № 1).
З розрахунку платежів до дня пред`явлення вимоги – 26.05.2011 вбачається, що оплата кредиту проводилась боржником нерегулярно і в меншій сумі, проте позовна давність і до зазначених платежів банком не пропущена (а.с.11-15 Том №1).
Відповідно до п. 3.3.14, укладеного між сторонами кредитного договору, протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф) у випадках, визначених п.п. 2.7.3, 3.2.3, 5.4 цього договору. Підпунктом 3.2.3. договору передбачене право вимоги кредитора дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій.
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 р. у справі № 310/11534/13, від 31 жовтня 2018 р. у справі № 202/4494/16, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи, що позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та неустойки, шляхом направлення ОСОБА_1 вимоги про дострокове погашення заборгованості від 26 травня 2011 року, змінивши такими діями умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав, з урахуванням зазначеної вище правової позиції Верховного Суду, для часткового задоволення позову, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 26 травня 2011 року у розмірі 71 349,68 доларів США та 704,71 грн. пені.
При цьому слід відмітити, що в чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, однак не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.
Так, з кредитного договору, укладеного між сторонами вбачається, що валютою грошового зобов`язання є долари США, заборгованість, що виникла у позичальника розрахована також у іноземній валюті.
Як було зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з боржника суми заборгованості за кредитним договором саме в іноземній валюті.
Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.
За наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за кредитним договором до 71 349,68 доларів США та 704,71 грн., а також виключення з його резолютивної частини посилання на еквівалент заборгованості у національній валюті – гривні.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Апеляційну скаргу задоволено на 42,48 %, позов відповідно на 57,52 %.
А тому, із ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» належить стягнути 394 грн. 04 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 липня 2017 року змінити та викласти його резолютивну частину у такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_1 , на користь Акціонерного Товариства «Альфа -Банк», заборгованість за договором кредиту №289/33-305 в розмірі 71 349,68 доларів США та 704,71 грн. пені.»
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа -Банк», 394 грн. 04 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26.02.2021.

Головуючий                         Судді