Номер провадження: 22-ц/813/3132/21 
Номер справи місцевого суду: 509/613/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 травня 2019 року, постановленого під головуванням судді Кочко В.К., -
в с т а н о в и в:
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири, стягнення суми вартості придбаної побутової техніки у розмірі 62330 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2007 року та протягом 10 років він та ОСОБА_3 фактично проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. За період проживання у фактичному шлюбі сторонами на зароблені спільні грошові кошти були придбано квартиру загальною площею 31 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З метою поліпшення житлово-побутових послуг та комфортного проживання у квартирі ОСОБА_2 за власні кошти було придбано побутову техніку на загальну суму 2 300 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 62 330 грн.
Однак, протягом останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршилось. У грудні 2016 р. позивач виїхав за кордон на роботу, а повернувшись в лютому 2017 р. в Україну не зміг потрапити до вищезазначеної квартири, у зв`язку із зміною дверних замків відповідачем. Позивачем було вжито всіх можливих заходів для збереження сім`ї, однак відповідач відмовляється йти на контакт.
На підставі викладених обставинах, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив встановити факт проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнати майно спільною сумісною власністю та визнати право власності на частину майна.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири, стягнення суми вартості придбаної побутової техніки у розмірі 62330 грн. відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що суд приймаючи рішення не прийняв до уваги надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, які мають істотне значення для повного та об`єктивного розгляду справи, не надана судом належна правова оцінку відомостям, які стали відомі під час допиту свідків, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню, оскільки порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх обставин справи, а доводи і пояснення, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та недоведеними, оскільки скаржник обґрунтовує свої вимоги тими обставинами, які не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.01.2011 р., ОСОБА_3 уклала з ТОВ «Полімер-Граніт» договір купівлі-продажу майнових прав №В3-21, відповідно до якого придбала майнові права на об`єкт нерухомості за 23736 дол. США, що еквівалентно на момент укладання договору 189650,64 грн. За договором об`єктом нерухомості є квартира в стані під ключ, що розташована в об`єкті будівництва за будівельним адресом: 7 км. Овідіопольської дороги, масив № НОМЕР_1 паї НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , 197 Авангардської сільської ради Овідіопольського району Одеської обл., з наступними характеристиками: Секція «В3», квартира «21», площа 29,67, кількість кімнат 1, поверх 4.
Відповідно до п. 4.3 вказаного договору розрахунок відбувається в такому порядку 2000 дол. США до 26.02.2011 р., 11736 дол. США до 20.03.2011 р. Згідно до додатку №1 від 25.08.2011 р. до договору купівлі продажу майнових прав від 23.01.2011 р. було встановлено почергове погашення вартості майнових прав протягом 365 днів з моменту введення об`єкта в експлуатацію.
Додатковою угодою від 21.03.2012 р. до договору купівлі продажу майнових прав від 23.01.2011 р. визначено об`єкт нерухомості – квартира за адресою:  АДРЕСА_1 .
Матеріалами справи підтверджено сплату відповідачем грошових коштів за договором купівлі-продажу майнових прав №В3-21 від 28.01.11 р. ТОВ «Полімер-Граніт».
В подальшому, згідно акту приймання-передання майнових прав від 28.08.2012 р. ОСОБА_3 отримала майнові права на об`єкт нерухомості за договором №В3-21, а саме квартиру в стані під ключ, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кількість житлових кімнат 1, поверх 4.
21.11.2012 р. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на власність, а 15.12.2012 р. в Державному реєстрі нерухомого майна зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36750164.
Відповідачка зазначила, що у грудні 2010 року вона на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2010 р. продала ОСОБА_5 , своєму колишньому чоловікові, 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 . Згідно зазначеного договору відповідачка отримала 136 000 грн., що на момент вчинення договору в еквіваленті становило 17 000 дол. США. Крім того, колишній чоловік відповідачки передав їй ще 5000 дол. США, які разом з її додатковими заощадженнями були витрачені на придбання спірної квартири, що було підтверджено показами свідка ОСОБА_5 , який підтвердив укладення з відповідачкою договору купівлі продажу 1/3 квартири та передання відповідачі додатково 5000 дол. США для придбання останньою своєї власної квартири.
22.12.2010 р. у відділені у АТ «Про Кредит Банк» відповідачка відкрила депозитний рахунок та згідно договору вкладу №TDA_PI-71677-1 перерахувала 16 000 дол. США, що еквівалентно в гривнях 126880 грн.
28 січня 2011 р. відповідачка на підставі заяви на видачу готівки №99405663/104072405/284606205/1356 достроково повернула кошти згідно договору вкладу №TDA_PI-71677-1 та отримала 16 000 дол. США, що еквівалентно в гривнях 126880 грн. Цього ж дня, згідно квитанції №99407309/104072340/284605987/1521 відповідач поповнила валютний картковий рахунок в АТ «Про Кредит Банк» в розмірі 6000 дол. США, кошти з якого в подальшому були витрачені на погашення чергових платежів по спірній квартирі.
Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибирання території №61/В3 від 2.09.2011 р. був укладений між ТОВ «Житло-Сервіс» та ОСОБА_3 , а відповідно до платіжних квитанцій виданих на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що вона сплачувала комунальні послуги за електроенергію, водопостачання та кварплату за квартиру АДРЕСА_4 .
Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Авангардської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 27.11.2017 р. №2274, виданої на ім`я ОСОБА_3 встановлено, що остання проживає та зареєстрована одна за адресою: АДРЕСА_1 , та особовий рахунок відкрито на неї.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири, стягнення суми вартості придбаної побутової техніки у розмірі 62330 грн., суд першої інстанції виходив із безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.
Згідно ст. 74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка , які не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.
Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснено, що під час застосуванняст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.
Тобто положеннями вказаних норм передбачено, що для визначення та встановлення, що майно є спільною сумісною власністю подружжя необхідні умови - проживання однією сім`єю, спільне проживання, яке пов`язано спільним побутом, із взаємними правами та обов`язками, що і є ознаками сім`ї.
Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 321 ЦК України вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Стаття 331 ЦК України наголошує - право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідно до Правової позиції, висловленої у Постанові ВСУ у справі за № 6-843цс17 від 24.05.2017 року: «За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними».
Згідно висновків Верховного суду в рішенні по справі № 214/1520/15-ц від 24.10.2018 року сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Суд надав належну оцінку поясненням свідка  ОСОБА_5 , який підтвердив укладення з  ОСОБА_3  договору купівлі продажу 1/3 квартири та передання відповідачу додатково 5000 дол. США для придбання останньою своєї власної квартири, свідка ОСОБА_6 , яка не підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачкою.
Також, жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факт перебування позивача та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю з веденням спільного господарства, побуту, бюджету, виконання взаємних прав і обов`язків, що притаманні подружжю.
У зв`язку з чим, суд на законних підставах визнав підтвердженим факт набуття відповідачкою права власності на спірну квартиру за кошти від продажу 1/3 квартири у м. Одесі та за додатково отримані кошти від ОСОБА_5 , що дало суду підстави вважати, що спірна квартира була набута за особисті кошти відповідачки, а тому право власності відповідачки на вказану квартиру є непорушним і підлягає судовому захисту, як набутого правомірно у відповідності до приписів ст.ст. 202-205, 331, 316-319, 321, 334 ЦК України і є особистою приватною власністю відповідачки згідно ст. 57 СК України не підлягаючи поділу з позивачем.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції на законних підставах відмовив ОСОБА_2 у задоволені позову, оскільки позивачем не було доведено достатніми допустимими та належними доказами, як факт спільно проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, так і доказів про існування спільного бюджету з відповідачкою, ведення з нею спільного господарства та проведення спільних витрат на придбання спірної квартири за спільні кошти, а також не було надано належних доказів придбання будь-якого іншого майна в інтересах сім`ї.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд приймаючи рішення не прийняв до уваги надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, які мають істотне значення для повного та об`єктивного розгляду справи, не надана судом належна правова оцінку відомостям, які стали відомі під час допиту свідків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані докази спростовуються матеріалами справи та не є достатніми та переконливими на підтвердження доводів позовних вимог.
А покази свідків не підтвердили факт перебування позивача та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах та не підтвердили проживання сторін однією сім`єю, які вели спільне господарство, побут, бюджет, виконання взаємних прав і обов`язків, що притаманні подружжю.
Вказані доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 травня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 15 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра